Destrukce

Vyšlo také v tištěné verzi

Stanislav Biler

Destrukce – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Stanislav Biler

© Stanislav Biler, 2021

Illustration © Marie Butula Cichá a Meda Butulová, 2021

© Druhé město — Martin Reiner, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7227-869-5

ISBN ePUB: 978-80-7227-717-9

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7227-718-6

ISBN PDF: 978-80-7227-719-3

2.

Kořeny. Rodná zem. Poctivá práce. Nový život. Procházím prokřehlý po zmrzlém poli a myslí mi táhnou úvahy o této nové situaci. Nebylo to jednoduché, vzdát se úplně všeho a začít úplně znovu. Opustit město a přátele. Odstěhovat se na druhý konec země.

Město mě ubíjelo, říkám si. Přátel jsem moc neměl, uvažuji. Tahle země ani není moc velká, napadá mě. Možná jsem se ani ničeho nevzdal, děsím se. Utekl jsem.

Nelze řešit složitou rovnici od prostředka. Začít se musí od začátku. Tak jsem se i já vrátil na začátek. Na venkov. Do světa, kde dva plus dva jsou pořád ještě čtyři a žádné neznámé zde neexistují. Do světa, kde lidé žijí spolu a pro sebe a nikoli vedle sebe a proti sobě. Do světa, kde je stále ještě jasné, co je dobro a zlo.

Nasávám z plných plic nezkažený venkovský vzduch. Poctivou směs spáleného hnědého uhlí a věcí, kte-
ré by snad hořet ani neměly. Na okraji pole se rýsuje budova základní školy. Školy, ve které se učí elementární věci. Věci, o kterých můžeme hovořit s jistotou, stejně jako na venkově můžeme žít s jistotou. Dvě a dvě jsou čtyři a muž souloží se ženou. Heisenbergův princip neurčitosti a homosexualita nechť zůstanou ve městě. Horizont událostí hřebík do trámu nezatluče a penetrace alternativních tělesných otvorů k početí nepovede. Na venkově má svět tři rozměry a čas plyne všem stejným tempem.

Opakuji si základní věci a zároveň se jim snažím uvěřit. Nepochybovat. Pokud jsem žil špatně, budu teď žít dobře. Tehdy jsem žil tak a teď budu žít naopak.

Na základní škole se učí základní věci, říkám si a přemýšlím, čím bych měl začít svůj první den. Uprostřed roku, a přesto na začátku. Rozhlížím se po dechberoucí kráse okolní krajiny, která se skrývá pod těžkou dekou smogu. Les, půda, škola. Pár desítek centimetrů úrodné země nás dělí od smrti. Nohy mi mrznou na zmrzlém poli a já s čím dál větší silou
zaháním vtíravou otázku, jaký má mít tohle všech-
no vůbec smysl. Běžím a doufám, že zapomenu, ale klopýtnutí a náraz obličejem do zmrzlé půdy mi připomenou, že nakonec jsem to já sám, kdo raději zakopne, než aby skutečně utekl nebo někam doběhl. Nakonec vše doběhne mě. Táhnu za sebou svoje ži-
votní haraburdí, a čím rychleji běžím, tím hlasitěji
mi připomíná minulost. Pokud mu chci utéct, mu-
sím se pomalu a tiše plazit. Takřka se nehýbat. Nedý-
chat.

Sbírám ze země svůj rozbitý obličej. Špinavý a od krve. Takový je život, říkám si. Hledím na zmrzlé pole, na němž není ani stopa po mém pádu, zato můj obličej je plný stop zmrzlého pole. Přemýšlím, jak si zachovat důstojnost. Odplivnu si.

Odchod jsem plánoval dlouho. Pokud nastala libovolná nesnesitelná situace, říkal jsem, už je mi to jedno, já odsud stejně brzy zmizím, vždyť se to nedá vydržet, odejdu z města někam, kde se dá dýchat, kde člověk nenaráží do samých zdí, vzpomínám, zatímco dýchám spálené hnědé uhlí a věci, které by hořet raději ani neměly. Tvář mi hyzdí stopy zmrzlého pole.

Odchod jsem plánoval dlouho. Dlouho jsem o něm mluvil. Každému jsem říkal, brzy odejdu. Byl jsem velmi přesvědčivý. Nakonec jsem přesvědčil i sám sebe. Po jisté době si mnozí dokonce mysleli, že jsem již odešel. Copak ty tady? Na návštěvě? ptali se mě ti, kdo mě potkávali. Nemusel jsem již nikomu vysvětlovat, proč chci odejít. Ve vzduchu visela otázka jiná: Proč jsem ještě tady?

Když se pak děly jisté nesnesitelné věci, nebyl jsem to já, kdo říkal, že stejně brzy odejdu. Byli to oni druzí, kdo říkali, tobě to už může být jedno, stejně brzy odejdeš, budeš mít klid. Situace se stala do té míry neúnosnou, že už všem byla trapná má pouhá přítomnost. Byl jsem natolik přesvědčivý, že jsem nakonec odejít prostě musel. Žít s myšlenkou na útěk bylo jednoduché. Nic nebylo vážné ani opravdové, vše bylo jen dočasné a nezávazné. Ale co teď?

Tady na vesnici je všechno jednoduchý. Todle je škola a v tý se učí. Těmihle dveřmi se vchází a pak také vychází, tady jsou schody a po těch se chodí nahoru a pak zase dolů, no a tady za těmito dveřmi je váš kabinet. Je to všechno tak jednoduchý, jako že dvě a dvě jsou čtyři. Není jenom váš. Zas tak jednoduchý to není, vaše kolegyně si asi někam odběhla, nevím kam, to se jí pak můžete zeptat, ono je dnes vlastně volno, tak proto tady není, já jsem si říkal, že jsou ti švábi nějak potichu.

Pojďme teď ke mně do kanceláře podepsat papíry. Šel jsem za ředitelem školy, ale k mému překvape-
ní jsme dveře s nápisem ředitelna minuli a mířili k východu. Přešli jsme rozpraskaný betonový plácek a stanuli před zelenými vraty budovy, která snad mohla být garáží. Zámek povolil, vrata zavrzala, prostor dílny a mnoha věcí, které nejspíš bylo někomu líto vyhodit, zalilo světlo poblikávajících zářivek.

Kampak jsem to dal, přemítá ředitel a otevírá šuplík pracovního stolu. Tady mi to podepište, podává mi pracovní smlouvu potřísněnou skvrnami od ole-
je. Pak ještě smlouvu o pronájmu domu. Podepisuji v chvatu. Tak, to bychom měli, říká mi ředitel a odhazuje smlouvy do kartonové krabice, ve které zahlédnu žluť starých novin a vykukující stehno z obálky magazínu Leo. Jak máte učit, snad víte, děti jsou všude stejný, a kdybyste cokoli potřeboval, kolegyně vám řekne co a jak. Mě najdete tady všude kolem, ale proč byste mě hledal? položí mi ředitel otázku způsobem, jako by snad opravdu čekal odpověď. Tak já myslím budu pokračovat v práci mého předchůdce, jak nejlépe dovedu, snažím se prolomit ticho spíše ze zvyku, než že by mi skutečně vadilo.

To přece nejde, odpovídá udiveně muž s propadlým hrudníkem a vyhřezlým břichem.

…a proč by to nešlo?

Protože je mrtvá.

…to jsem nevěděl, já myslel, že jen odešla na jiné místo.

Je mrtvá.

…to je mi líto.

Vy jste ji znal?

…ne, neznal, nevěděl jsem, že to byla žena, co se jí stalo?

Zemřela, někde bych tady našel její pracovní smlouvu, jestli ji chcete vidět.

…to myslím není nutné.

Určitě ji tady mám, říká ředitel a vytahuje z krabice nejprve mou smlouvu a pak střídavě staré noviny a staré pornočasopisy. Vidíte, tady, podává mi zašlé špinavé dokumenty a světlo zářivek se mu odráží od lysé hlavy.

…to ale není smlouva, říkám v naději, že se to všechno nějak vysvětlí.

Ne, to je záruční list na křovinořez, vidíte, záruka skončila před pěti lety, pokud se rozbije, budeme muset opravu sami zaplatit, možná už ani nepůjde opravit a my budeme muset koupit nový, ale za co? Kdo nám ho koupí? Když nebudeme sekat zahradu, celá zaroste, nakonec pohltí školu. Viděl jsem dokument o městě, které lidé opustili, celé město pohltil pra-
les a po chrámech a školách se dnes prohání opice, říká mi s narůstajícím rozčilením v hlase ředitel. Stačí hrozně málo, pokračuje ředitel, aby se celý svět zhroutil. Jeden rozbitý křovinořez a svět se zhroutí jako domino, usedá ředitel s třesoucím se hlasem na stoličku, ze stolu bere archivní výtisk magazínu Leo a pomalu jím listuje. Jeho dech se zklidnil a v rysech povolilo napětí. Snažím se rozloučit, ale nereaguje. Odcházím. Snad mi kolegyně bude takovou oporou, jakou sliboval, říkám si, zatímco za sebou zavírám
zelená vrata garáže. Vzhlédnu k budově školy, která vypadá, že ji slepil z několika částí jakýsi roztržitý bůh. Jako když dítě staví domeček z lega a průběžně mění účel stavby. Tuhle školu myslím nikdo nepostavil jako školu. Na jejím průčelí se vine několik prasklin.

3.

Stojím v kuchyni u okna. Hledím vstříc krvavé záři. Upíjím temné kafe. Slunce se odráží od rudé fasá-
dy školy. Na cestě poletuje ve větru leták. Temnota existuje jen proto, že nevnímáme světlo, které ji prozařuje. Cítím chladný vzduch profukující škvírami starých oken. Leták stojí v prostoru a kolem něj poletuje svět. Říkáme, že na něco upíráme zrak, jako by to byl magický paprsek v naší moci. Zatímco jen nastavujeme sítnici vlnám viditelného spektra světla jako pochodující radary s bizarními končetinami.

Náš mozek skládá z dotyků částic světla důvěrně známé kontury světa s vynecháním všech detailů zbytečných pro život zvířete, pomyslel jsem si a upil z hrnku trochu té omamné tekutiny. Ale jak můžu vědět, vyděsil jsem se náhle, že to, co vidím, skutečně takto existuje? Pozoruju hladkou desku stolu, bílou stěnu a napnutou slupku jablka. Vím velmi dobře, že pod mikroskopem by z této spojité hladké vrstvy světa nezbylo vůbec nic. Svět takto nevypadá, přesto ho tak vidím. Všechny mé soudy o světě vychází ze lži. Svět se jeví jako dětská malůvka. Pohybuji se v dementní parodii skutečnosti, protože skutečnost bych nedokázal pochopit. Hrnek kávy je z poloviny prázdný. Doplním jej vodkou, kterou jsem objevil v lednici. Po chvíli se uklidním. Než usednu na židli, ohmatám ji. Abych se ujistil, že skutečně existuje.

Benefit: Obecní dům k dispozici, zněla položka v kolonce Nabízíme, inzerátu, který mě přitáhl až sem, vzpomínám si u stolu. Vlastní dům se zahradou, jistota a pevné základy. Takový má být život, říkám si a nasávám život plesnivých zdí. Kuchyně. Stůl u okna s výhledem na školu. Nad ním žárovka v objímce
trčící ze stropu. Dvě židle. Zašlá kuchyňská linka. Vedle kuchyně pokoj, snad obývací. Zaprášený lustr. Jedno okno směřuje ke škole, to naproti do zahrady za oknem. Stromy v zahradě zatím bez listí, ale to se brzy změní, těším se. Mezi okny zašlá pohovka. U ní konferenční stolek. Jedna police na zdi. Naproti u dveří úzká knihovna zející prázdnotou. Dveře do posledního pokoje. Ložnice. Jednolůžková postel. Jedna šatní skříň. Okno ke škole. Odtáhnu postel do obýváku. Po chvíli váhání ji přisunu do rohu vedle okna vedoucího do zahrady. Naproti kamnům. Dostrkám šatní skříň z ložnice do obýváku. Celou cestu úpí a skřípe. Bojím se, že to nevydrží. Napínám všechny své síly. Moc jich není. Z ložnice do obývacího pokoje se táhne vydřená stopa v dřevěné podlaze. Následuje skříň, kterou jsem překryl okno ke škole. Světlo se zpoza ní dere již jen úzkou štěrbinou po pravé straně. Natáhnu se na postel. Hledím do stropu. Ticho. Na chvíli usnu.

Procházím se po zahradě. Nohama šoupu v zetlelém listí. Jako by ho nikdo roky nepohrabal. Pohlédnu do korun holých větví. Svět ve své nahotě se již brzy zahalí do závoje zeleně. Usmívám se. Jsou to
tyhle drobné radosti, které dávají životu hloubku a smysl, říkám si.

Tam nemůžete chodit! ozve se. Za plotem vyku-
kuje prošedivělá hlava vychýlená na stranu, tvář zkřivená vztekem, který musel vyrůst z podhoubí tisí-
ců drobných křivd, jak to už u těchto sešlých tváří bývá.

…já se omlouvám, my se neznáme, snažím se o přátelský tón, který však zní až příliš nejistě a zajíkavě, ale já tady bydlím, to je teď moje zahrada, teprve jsem se přistěhoval, říkám muži na vysvětlenou.

Vím, všechno vím, vy jste učitel, máte takové zvláštní jméno, já jsem starosta, říká mi můj soused starosta.

Rád vás poznávám, říkám muži za plotem a chvíli váhám, zda je možné někoho skutečně poznat, natož během tak krátkého okamžiku. Jak vůbec mohu být rád, že ho poznávám, když ho nepoznávám a neznám, říkám si, zatímco muži třesu rukou a jako v transu opakuji, že ho rád poznávám.

Obec je zřizovatelem školy, jak jistě víte, a tedy i vlastníkem tohoto domu a zahrady, jak jistě víte. Takže to není vaše, ale naše. I když ani naše to už vlastně není. Každopádně musím dávat pozor, aby se tomuto majetku nic nestalo, ať už dnes patří komukoli, tomu jistě jako vzdělaný člověk rozumíte, říká mi starosta a já raději zamlčuju, že rozumím máločemu. Co zde vlastně ti lidé pořád dělají? ptám se vyděšeně sám sebe a můj zneklidněný pohled se z nitra obrací k zarudlé tváři souseda, kterou dle svých vlastních slov tak rád poznávám.

Sám vidíte, že vás čeká spousta práce, pouští soused mou ruku. Zahrada není upravená. Stromy jsou přerostlé. Dům, však vidíte sám. Pak vám ukážu,
co všechno je třeba udělat. Kolem baráku je pořád spousta práce, to už se nikdy nezastavíte. Já to vím, tenhle dům jsem postavil sám, ukazuje mi soused na obrovský dům. Pořád je na něm co dělat, pořád, opakuje.

Je to velký dům, říkám, abych něco řekl. Jsem rád, že se vám líbí, odpovídá soused a já raději tajím, že se mi jeho dům příliš nelíbí.

Já nepřišel k hotovému, pokračuje starosta obce. Postavil jsem ho sám. Cihlu po cihle. Prohlížím si jeho dům a říkám si, zda těch cihel neměl zbytečně mnoho. A když zrovna neděláte něco na baráku, pokračuje soused v litanii, tak máte zahradu.

To je radost, taková zahrada, snažím se muže rozveselit a již se těším, až se vrátím k chůzi tlejícím
listím, protože to je jedna z mála radostí, kterou si v životě dopřávám. Nevím, zda mám raději šustění listí pod chodidly, nebo praskání zmrzlého sněhu. Celý rok se těším, až se listí zbaví zeleně a zřítí se k zemi, kde již čekám já, abych se tou marnotrat-
ností přírody procházel. V duchu doby a země, do které jsem se z vůle lidí, jež jsem nikdy nepoznal,
narodil, jsem ateista věřící v rozum a lidské pozná-
ní. Přesto však, pomyslím si, kdybych byl bůh, stvo-
řil bych svět přesně takhle. S padajícím listím, se
sněhem, s oceány omývajícími pláže a uhlazujícími kameny do písku, ze kterého mizí naše stopy na Zemi po několika pohlazeních vln. Kdybych byl bůh, stvořil bych svět přesně tak, jak existuje, a vůbec nic bych na něm neměnil, říkám si a dochází mi, že nejsem
nevěřící z rozhodnutí, ale naopak z nerozhodnosti. Pokud se kdysi museli lidé vzepřít a rozhodnout se, že v boha věřit nebudou, já se pro nic nerozhodl. Jsem nevěřící z konformity, aniž bych se tím jak-
koli blíže zabýval. Ze stejných příčin věřím v rozum a poznání, říkám si a přepadá mě obava, že nevěřím možná ani v rozum a poznání. Celé tělo se chvěje v obavě, že nevěřím v boha ani v rozum. Natahuji ruku k plotu, abych se ujistil, že alespoň něco je skutečné.

Radost? pokračuje starosta, pche, to je teprv práce! vrací mě slova souseda z vytržení zpět do jeho
reality. To je pořád dokola, nikdy se nezastavíte, kolikrát si říkám, k čemu to je? Já se tady honím, no škoda mluvit, ale vidíte sám, nikde ani lístek. To by se samo neudělalo. Skutečně, na jeho betonové zahradě nikde nevidím ani jeden list, vyděsím se, zatímco na vaší zahradě to je všude samé listí, díváme se společně na mou zahradu, kde je to všude samé listí, uklidňuji se.

Listí padá ze stromů, snažím se zapojit do debaty, jejíž smysl mi uniká a nejsem si ani jistý, v jakém pořadí vět se o dehrává. Které věty zazní a které si jen pomyslím.

Přesně tak, ty stromy ho samy nepohrabou, že, pane učiteli, to musíme my lidé, že? Ony teda ty stromy už jsou stejně k ničemu, staré, ovoce nenesou, to budete muset pokácet.

Já mám rád staré stromy, brzy budou zelené…

…zelené? Proč by měly být zelené? Co tím chcete říct?

…já jen, jejich stín…

…na stín je nejlepší slunečník, z toho nepadá bordel, dáte si ho vždycky tam, kde ho zrovna potřebujete, říká mi soused, jako by to bylo tak jednoduché, vědět, co člověk zrovna potřebuje.

Jednou jsem seděl pod stromem a na hlavu mi spadla hruška, pokračuje starosta. Já mám slunečník, to vám pak ukážu, takový si taky pořídíte a budete mít klid. Nic vám na hlavu nespadne. Uvidíte sám, že to tak bude lepší. My tady máme všichni slunečníky. Na vesnici se pořád pracuje, člověk je rád, když má chvilku klidu, říká mi soused uprostřed mrtvolného klidu pozdního odpoledne. Uvidíte sám, až to pohrabete, jak vám ta zahrada prokoukne. Pak pořežete stromy, a budete mít klid, zneklidňuje mě soused svými slovy, zatímco se paprsky Slunce letící sto padesát milionů kilometrů prázdnotou vesmíru prodírají větvemi starých jabloní, aby v rychlosti tří set tisíc kilometrů za vteřinu narazily do povrchu nepohrabané zahrady. Jejich odraz vnímám coby listí, větve či trávu, zatímco ve skutečnosti pozoruji Slunce. Na chvíli mě vyděsí, že je to spíše Slunce, kdo pozoruje nás, dokonce i mě, zatímco tady postávám a koktám jako idiot a nikoli jako vrchol evoluce. Něco mě svědí na zadku, ale snažím se tvářit důstojně. Raději se chytnu plotu, abych neupadl. Sice se mi zdá, že stojím na místě, ale vím moc dobře, že na místě nestojí vůbec nic. Pokud by rotace Země náhle zrychlila či zpomalila, jistě bych takovou změnu neustál a upadl. Držím se plotu a na chvíli se cítím v bezpečí. Zdá se, že se vše okolo pohybuje stejnou rychlostí. Zatím.

Víte, pokračuje soused, hlavní je, aby spolu lidi vycházeli, mít dobré vztahy se sousedy, to je hlavní. To, co se dneska děje, je šílené. Zůstává rozum stát. Včera jsem viděl, jak vyběhla holka ze školy a běžela jako kluk. Co já bych vám říkal. Stál tady na zahradě takový starý ořech, ale musel jsem ho pokácet. Nebudu vás zdržovat, máte spoustu práce, říká mi starosta a já si představuji, jaké by to bylo, kdyby se rozum na chvíli zastavil.

Šel jsem se projít vesnicí. Skutečně zjišťuji, že jsou všechny trávníky prosty listí. Byť přeci jen obvykle ne natolik jako u mého nového starého souseda. Na většině zahrad nebyly žádné větší stromy. Na těch, kde stromy rostly, nebylo pod nimi nikde vidět ani jeden list. Snad nad vesnicí bděl starozákonní bůh, který trestal krutou smrtí každého, kdo nechal ležet uhnilý list před tváří boží.

Pokračuji v chůzi přibližnou rychlostí tři kilometry za hodinu. Okolo Slunce se řítíme rychlostí 108 tisíc kilometrů za hodinu. Naše sluneční soustava se pohybuje okolo centra galaxie rychlostí 792 tisíc kilometrů za hodinu. Sám vesmír se rozpíná stoupající rychlostí. Veškerá hmota bude jednoho dne rozptýlena v nekonečném prostoru a celý vesmír se propadne do mrazivé smrti a temnoty. Pohlédnu k nebi. Slunce je za mraky, ale stále tam je, uklidňuji se. Za pět miliard let se změní v rudého obra a zlikviduje veškerý život na Zemi. Nechápu, kde mám za této situace vzít motivaci k hrabání listí. Rozhlédnu se okolo sebe, vidím svět, o kterém vím, že vypadá jinak. Pokrčím rameny. Za chvíli zemřu. Bez jakékoli šance cokoli pochopit, uklidním se. Ale co si do té doby počnu? zneklidní mě otázka, před kterou jsem doufal, že sem uteču.

Rovinatou vesnici jsem prošel asi z jedné polovi-
ny. Na jedné straně byla škola a tedy i já, na protilehlé kostel s vysokou bílou věží, alespoň tak se mi je-
vila situace z této mé opičí perspektivy, nakolik ji osvětlovalo světlo naší milované hvězdy. Až na několik výjimek jsou všechny domy opraveny, zateple-
ny, vybaveny plastovými okny a natřeny těmi nejpodivuhodnějšími barvami, jaké jsem kdy spatřil. Přitom se však nestalo, že by se dva odstíny zopakovaly, všímám si. Budu se muset zeptat souseda, zda to není nějaký zvyk či snad vyhláška, co nutí mé nové sousedy natírat domy odstíny, které řežou oční sítnici.

Po chvíli procházení a obhlížení zahrad jsem si všiml, že mě z každého domu někdo pozoruje. Někde se pohne záclona. Jinde žaluzie. Na pozadí oken se míhaly stíny tušených postav. Jistě je trápí stejné obavy jako mě. Chaos vzrůstající s každým naším pohybem a nesmyslnost singularity.

Chtěl jsem působit přátelsky, a tak jsem se v další části procházky soustředil, abych se stále usmíval. Na několik oken jsem zamával, ale nedostalo se mi žádné reakce. Jen v jednom domě ostře zelené barvy se otevřela škvíra ve dveřích. Třeba budu mít možnost seznámit se s někým z místních, s členem obce, jíž jsem nyní součástí, pomyslel jsem si. Ze dveří vyběhl pes, zpoza nich se ozvalo, vem si ho. Pes se štěkotem seběhl schody. Retrívr. Po pár krocích se zastavil. Náhle ulehl a začal si zuřivě lízat varlata, snad aby si tím dodal na vážnosti.

Když jsem se vracel k té plesnivé budově obklopené tlejícím listím, které nyní budu říkat domov, zastavilo vedle mě policejní auto. Služby v této vesnici fungují tak, jak mají, pomyslel jsem si.

Kam jdete? vyštěkl na mě z auta policista.

Jdu domů, odvětil jsem přátelsky a s jistým potěšením, že alespoň na nějakou otázku znám odpověď.

To by mohl říct každý, pokračoval asi čtyřicetiletý policista v ne příliš přívětivém tónu.

Máte pravdu, zamyslel jsem se, něco takového může říct skutečně každý.

Tak vidíte, pane, nemá cenu zapírat, kam jdete?

Víte, já už vlastně nikam nejdu. Tak dlouho jsem mluvil o tom, že odejdu, až jsem nakonec musel jít. S tím je teď konec. Jsem na místě. Tady je můj domov, řekl jsem pohnutým hlasem.

Tady? Tady bydlí starosta, jak se jmenujete?

Já jsem…

Cože? Občanský průkaz, pane.

Nemám, šel jsem se jen projít, nemusím mít u sebe občanský průkaz, dodal jsem přesvědčen, že také touto věcí si mohu být jistý.

Nemusíte, jo? Projít, jo? Dyť ste říkal, že jdete domů, se v tom začínáte zamotávat.

Nejprve jsem se šel projít a nyní už jdu domů, snažím se zachovat klid, byť musím uznat, že v logice strážce pořádku panuje jistý smysl a řád.

Proč jste se teda šel projít, když teď jdete domů, co? To jste mohl rovnou zůstat doma. A od čeho máte tak potlučený obličej?

Já jsem upadl. Na poli, dodávám.

Na poli? Co jste dělal na poli? Vy jste zemědělec?

Ne, pane, já jsem učitel.

Kdybyste byl učitel, proč byste chodil na pole?

Já jsem se byl včera projít a…

Vy se tady procházíte už od včerejška? Dejte mi tu občanku.

Ale já ji u sebe nemám, navíc jsem nic neprovedl, takže není důvod, abyste mě legitimoval.

Slyšels ho? Obrátil se otylý policista na svalnatého kolegu. Tak hele, policista vystoupil z auta, maříte policejní vyšetřování. Mám hlášení od patnácti lidí, že se tady pohybuje podezřelý v černých kalhotách a červené bundě s odřeným obličejem. Nevíte náhodou o někom, kdo tady nosí černé kalhoty a červenou bundu? ptá se mě výhružně policista.

To přece není žádný zločin, chodit v černých kalhotách a červené bundě, říkám mu v černých kalhotách a červené bundě.

Vy mě zase chcete poučovat? Pane chytrý, policista přiblížil svou ne zcela hezkou tvář velmi blízko k mé, která ovšem také není moc hezká, spíše naopak, já tady mám několik hlášení, že se po vesnici potuluje pobuda v červené bundě, hledí lidem do oken a mává na děti se svým potlučeným obličejem. Takže znovu, kdo jste, kam jdete a proč?

Já jsem… slyším, jak mi selhává hlas a začíná se
mi třást levá ruka, bydlím tady v tom domě, včera jsem se přistěhoval, tady vedle soused, pan staros-
ta, by mi to mohl dosvědčit, říkám vyděšeně a opakuji si otázky strážce řádu. Kdo jsem? Kam jdu? Proč? Na žádnou z nich nedokážu popravdě odpovědět. Jak mi vůbec může klást tolik složitých otázek najednou?

Policista zazvonil na starostu, strejdo, ahoj, znáš toho chlapa?

Ahoj, co potřebuješ?

Strejdo, znáš tady toho chlapa?

Koho?

Kdo to je? ptá se policista a ukazuje mi rukou do obličeje.

Tohle je nový učitel, zahulákal starosta z okna.

Prej se šel projít, křikl na něj policista a já si všiml, že na cestě okolo nás stojí několik nových posluchačů, které také zajímá, kdo jsem, kam jdu a proč.

Proč? optal se udiveně starosta.

To právě nevím, teď říká, že jde domů.

Proč nezůstal doma? To snad nemusel nikam chodit. Za kým jste šel, pane učiteli?

Já za nikým nešel, chtěl jsem se jen projít okolo, abych to tady trochu poznal, volám do otevřeného okna příliš velkého domu.

Co chcete poznat? Proč? Když něco nevíte, tak se mě zeptejte, to nemusíte nikam chodit.

No tak hlavně že se to trochu vysvětlilo, přebral zase iniciativu policista. Pane učiteli, nemůžete takhle strašit lidi, že budete chodit dokola a koukat na ně. Když někam dete, tak musíte vědět za kým a proč. To víte, tady na vesnici se lidi staraj jeden o druhýho, aby se každý staral sám o sebe. Vesnice má svý pravidla, to musíte přijmout. Tak dneska to necháme být, že jste tady nový, však jsme taky jenom lidi.

Policista nasedl a odjel a já mu dokonce poděkoval a zamával. Připadal jsem si u toho trochu jako idiot. Zavřel jsem za sebou branku. Lidé na ulici stáli a doprovázeli mě pohledem, jako bych jim ještě dlužil nějaké odpovědi. U starosty se zavlnila záclona. Zpoza okna mě pozorovala jeho silueta. Snažím se zachovat klid. Musím se chovat úplně normálně, říkám si. Ale co je tady normální, ptám se sám sebe. Nutká mě to jít domů, ale to by si jistě pomysleli, že před nimi utíkám, že se schovávám, pomyslím si.

V kůlně nacházím, co potřebuji. Procházím mrtvým, rozkládajícím se listím. Jeho pach mě znovu uklidňuje. Z ulice mě stále sleduje několik postav. Z okna mě zpoza záclony pozoruje soused. Práce mi dodá řád. A klid, říkám si, hlavně klid. Stojím uprostřed zahrady o velikosti pět set šedesát tři metrů čtverečních. Hrabu listí. Lidé na ulici se již rozešli. Tahám hráběmi sem a tam, abych nakupil tlející listí na jednu hromadu. Starosta je stále v okně. Čekám, kdy do mě vstoupí klid a řád. Poslední paprsky v chladnoucích vrstvách vzduchu ostřelují holé větve stromů nad mou hlavou. Mrazivě jasné podvečery, kdy jsou obrysy světa tak zřetelné, že by se o ně dalo pořezat. Hrabu zetlelé listí. Slunce zmizelo z oblohy. Čekám, kdy se mi vyjeví skrytý a hlubší smysl této jednotvárné činnosti. Musí mít nějaký smysl, jinak by to přece nikdo nedělal, říkám si a přemýšlím, jestli i Slunce někdy nepocítí pochyby o tom, zda má smysl takhle zbůhdarma svítit a spalovat svou vlastní podstatu jen proto, aby lidé na Zemi mohli tahat hrábě po zahradě. Musím na to přijít, říkám si a zuřivě hrabu listí v přerostlé trávě. Klid. Soustředím se na dech. Nádech, výdech. Být tady a teď. Všechno, co se děje, je správné, pomyslím si. Nechávám myšlenky přicházet a odcházet, zatímco se řítím pustnoucím vesmírem. Nádech a výdech. Být tady a teď. Všechno, co se děje, je správné, říkám si. Možná bych mohl být tady a teď někdy jindy, napadá mě. Nechám hrábě spadnout na zem a jdu domů. Být tady a teď někde jinde. Za žaluziemi souseda se pohne stín.

5.

Hospoda je poloprázdná. Přesto si není kam sednout. U každého stolu sedí jeden člověk s jedním rozpi-
tým pivem. Všichni na mě upřou kalný pohled. Hledí kamsi za mě, jako bych jim zacláněl ve výhledu. Ve stejný moment zrak všichni odvrátí a upřou ho ve směru televizní obrazovky. Všichni se napijí. Všichni polknou. Televizní hlasatelka ohlásí, že tým B porazil tým A 2:1. Čuráci, ozve se od jednoho stolu.

Se posaďte, vybídne mě vetchá stařena za barem s výrazem, že už se v životě vyjádřila ke všemu, k čemu bylo třeba se vyjádřit.

Všimnu si volného stolu u okna. Sotva k němu vykročím, stařena zaskuhrá, tam sedí starej lesník, ten chodí v sedm. Na můj zmatek ve tváři odpoví pokývnutím hlavy doprava. A skutečně je po její pravé straně jeden stůl volný. Vysazený v prostoru pod obrazovkou televize. Před dveřmi záchodu, jak zjistím vzápětí. Posadím se. Žena přede mě postaví bez ptaní pivo a vrátí se zpátky za bar. Zvednu zrak od piva před sebe. Hledí na mě upřeně osm párů očí. Pak se přesunou o metr výš a zaostří na televizi. Všichni
hledí mým směrem, ale přesto mě nikdo nevidí. Laškovný hlas informuje o budoucích teplotách a tlaku vzduchu. Také tento týden zůstane krásný, bez mráčku a bez kapičky a na jeho konci se v nižších polohách dočkáme takřka letních teplot, raduje se bezejmenná, symetrická a generická tvář bez vrásek na počátku února.

Všichni tady zdechneme, ozve se od jednoho sto-
lu rezignovaně. Vypiju pivo na jeden zátah, jako by mělo být skutečně mým posledním. Přemýšlím, zda je vhodné dát si ještě jedno. Přece jen, jsem učitel. První dojem je ten nejdůležitější a možná není nejvhodnější představit se v neděli vysedáváním v hospodě. Již jsem zde vyvolal určitý rozruch svou procházkou. Nejlepší bude, pomyslím si, když zaplatím a odejdu.

V myšlenkách se již vracím zpátky domů. Mou cestu přeruší další pivo na stole. Muži na mě opět upřou svůj kalný zrak. Dva z nich uznale pokývou hlavou. Jako by teprve teď zaregistrovali mou existenci.

Nový učitel, řekne jeden z nich a já nevím, zda je to otázka, nebo odpověď. Pokývu hlavou. Na stole přibude panák kořalky. Ať se vám u nás líbí, tady je každý vítán, řekne vypitá stařena nezúčastněným tónem a zase zmizí. Ve mně zmizí panák páchnoucí tekutiny. Jistý muž pochvalně zamručí. Pak už nikdo nic neřekne. Každý si hledí svého piva a současně dávají pozor jeden na druhého, aby nikdo nebyl na suchu. V deset večer vypne stařena televizi. Seřadím se s ostatními chlapy do fronty na placení. Jsem jeden z nich. Konečně někam patřím. Otočí se ke mně myslivec, já vás vemu s dětmi do lesa, pane učiteli, ať vidíte, jakou krásnou přírodu tady máme, řekne mi ožralý se skelným pohledem. Zase přijďte, ozve se za mnou venku, když se nejistým krokem vydám ke svému domovu, v hospodě se vyřeší úplně všechno, dodá jiný muž a pak se svět propadne do ticha. Motám se kolem plotů jistý si tím, že se nacházím tady a teď, ve světě, kde dva plus dva jsou pořád ještě čtyři. Ale za jakou cenu, říkám si.

7.

Holé větve stromů ozářily první paprsky řítící se nad povrchem planety. 7:25. Spal jsem déle, než jsem plánoval. Nepřekvapuje mě to. Málokdy běh událostí odpovídá mým záměrům. S tím počítám. Že se všechno odehraje jinak. Vypiju studené kafe připravené předešlý den a z okna kuchyně pozoruju menší kolonu aut rodičů, kteří své děti přivážejí do školy. Asi sem jezdí zdaleka, pomyslím si, nejspíš má tato škola skvělou pověst, napadne mě. Pohled do zrcadla. Hladká tvář s pár šrámy, kterou bych nedokázal nikomu popsat. S kocovinou na jazyku práskám domovními dveřmi. Do tváře mě udeří záře školní budovy.

Mávám vyděšeně na projíždějící traktor. Zastavuje.

Dobrý den, něco vám z toho teče, to vypadá, že vám z toho teče olej, říkám muži za volantem překvapen sebedůvěrou, s jakou si dovoluju zastavit zasmušilého traktoristu, s jakou si vůbec dovoluju něco udělat.

V Číně dělají traktory, které žádný olej nepotřebují, odpovídá traktorista s krví podlitýma očima, jako by svůj stroj řídil od počátku věků.

To je možné, ale z vašeho traktoru olej teče, snažím se zopakovat svůj postřeh, zatímco vítr zdůrazňuje prázdnotu mezi námi.

Dnes už je možné všechno, mávne rukou muž, kterého zjevně nic nevyvede z míry, šílená doba tohle, dodá a zamíří s traktorem k horizontu událostí všedních dní.

Musím se toho mnoho naučit, říkám si a hledím
za traktorem, který se ještě před horizontem se škubnutím zastavil, snad z obav, aby nezmizel beze sto-
py v pěně dní. Na zemi se povalují jakési letáky, všímám si.

Patnáct párů očí mě přibíjí ke zdi a nikde žádný horizont, ve kterém bych se rozplynul. Jejich pohledy a mučivá kocovina.

Tak, děti, já jsem váš nový učitel, říkám jim. Děti neříkají nic. No, tak mi o sobě něco řekněte, říkám jim a s hrůzou si uvědomuji, že sám nemám, co bych jim řekl.

Děti mlčí. Tak třeba ty, jak se jmenuješ, ptám se chlapce v první lavici. Chlapec mlčí. Usmívám se. Chlapec pláče. Znervózním. Pochybuju, že by traktorista někdy znervózněl, pomyslím si. Vzpomenu si na všechny ty rovné brázdy, co jsem kdy na polích viděl. Jakou sebejistotou musí oplývat člověk, který je schopen bez zaváhání celý život vyrývat do země jednu rovnou brázdu za druhou. Já bych je měl všechny nakřivo. V půlce bych se zastavil a pochyboval o tom, kudy se vydat. Nakonec bych to vzdal, napadá mě a má úzkost se prohlubuje jako brázda za traktorem rozorávajícím všechny meze světa.

Víte, život je jako brázda, snažím se s křečovitým úsměvem na tváři o nový začátek. Udělám na tabuli rovnou čáru, která má symbolizovat brázdu, ale po jejím dokončení mi dojde, že nevím, jak pokračovat. Okraje tabule vymezují meze světa, které nemohu opustit. Stojím před tabulí. Hledím na rovnou čáru, která ani není moc rovná. Kam asi tak vede? ptám se sám sebe a přepadnou mě obavy, aby se mě na to děti nezeptaly. Co bych jim řekl? Nedává to smysl. Nakreslím zajíce. Smysl stále nikde.

Toto je zajíc na poli, říkám dětem a ukazuju na kouli s ušima uprostřed křivé čáry, která vede od-
nikud nikam, i když ve skutečnosti vede od jedné meze k druhé. Schválně, kdo mi řekne, co bude dál, překlápím iniciativu v duchu současné pedagogiky na děti.

Zastřelí ho myslivec, praví dívka s podlitinou.

Ano! vykřiknu v nadšení, že se mnou někdo mluví.

Ticho. Stojím před tabulí, na které leží v brázdě mrtvý zajíc. Někdo zase pláče. Nový začátek. Děti hledí vyděšeně na mě, zatímco já hledím vyděšeně na děti. Nádech a výdech. Představuju si, že jsem někde jinde. Ale ani jinde to není o mnoho lepší.

Na vesnici je jiná morálka. Člověk ji musí pochopit. Já už bych jinde žít nemohla. Tohle je celý můj život, ať už chci nebo nechci. Nikdy jsem jinde nežila. Pořád na tu tragédii musím myslet. Tady se na moc věcí ani myslet nedá. Mladí by chtěli všechno hned. Na každého přijde řada. Vždycky jsem cítila, že je v ní něco hrozně smutného. Snažila jsem se jí pomoct, ale když někdo nechce pomoct, tak mu nepomůžete, i když mu pomáháte. Mladí si nenechají poradit. Kdybyste potřeboval s čímkoli pomoct, tak řekněte, nebojte se. Každý si musí na všechno přijít sám. Jsem ráda, že tady jste. Já nikoho nepotřebuju. Od listopadu jsem na všechny byla sama. Její třída byla úplně zdivočelá, ale srovnala jsem je do latě. Už jsem si zvykla, že si všechno zařídím podle sebe. Jste si možná všiml, že bez dovolení ani nemrknou.

Pozoruju z okna ředitele, jak s dětmi zametá chodník. Každé dítě má svůj metr chodníku, který už dobrou půlhodinu v kuse zametá. Zametají prach na
hromádky, které pár vteřin odolávají náporům větru a mizí beze stopy v prostoru jako slova mé nové kolegyně.

Co vás k nám vlastně přivedlo, pane kolego? položí mi znenadání záludnou otázku. Srdce se mi rozbuší, žaludek sevře, mám strach, že omdlím. Nejsem si jistý, zda má fyzická reakce odpovídá infarktu či spíše mrtvici. Hlavou mi proletí klubko důvodů, z nichž žádný se mi nezdá být dostačující. Přece jí nemůžu říct, že jsem sem utekl. Chtěla by vědět před čím, to bych jí nedokázal nikdy vysvětlit. Vždyť to nedokážu vysvětlit ani sám sobě.

Učit, děti, vědomosti, předávat, koktám ze sebe slova a doufám, že ji některé zaujme.

Nebudete to mít lehké, nikoho z nich neznáte. Já znám rodiče i prarodiče každého z nich. Skoro každého z nich. Rodiče všech dětí, kromě jedněch, jsem všechny učila. Jistě, vždy zde byl ještě druhý učitel či učitelka, později, bohužel, ale přesto je znám všechny. A když znáte rodiče, znáte i jejich děti. Hloupý rodič nemůže mít chytré dítě, a když tohle víte, nemoříte takové dítě zbytečnostmi. Naopak, v jeho zájmu ho od zbytečností a složitostí odháníte, aby si takové dítě ještě neublížilo. Až se trochu rozkoukáte, řeknu vám, jaké má které dítě rodiče a co od něj můžete čekat, co čeká ono od vás a s jakými známkami jeho rodiče počítají. Je užitečné brát v potaz charakteristiky dětí, aby vedle sebe neseděly ty, které spolu nebudou moci vyjít. Posadit do jedné lavice Vodnáře a Lva, to je šílenství, z toho nic dobrého nevzejde. Pokud máte ve třídě Vodnáře, hledejte k němu Váhy, ale to jen za předpokladu, že spolu nebudou zlobit a bude si každé hledět svého. Váhy a Vodnáři si však mohou rozumět příliš, mohou se proti vám spiknout, v takovém případě je lepší je rozsadit, v takovém případě je někdy dokonce i lepší posadit Vodnáře a Lva vedle sebe, to je zaručeně poštve proti sobě, a když jsou děti rozeštvané, jsou na vaší straně. Schválně, co jste za znamení? Ne, neříkejte mi to, to já poznám. Vy jste určitě Panna, vidím vám to v očích a z vašich očí cítím, že nejspíš narozená v ascendentu Štíra, že mám pravdu? Aha, vy nevíte. To se naučíte. Udělám vám horoskop, když znáte svůj horoskop, nic vás nemůže překvapit. Kdo zná svou budoucnost, ten zná všechno. Kdy jste se narodil? Výborně, to si budeme náramně rozumět, to mi spadl kámen ze srdce, uvidíte, brzy z nás budou přátelé.

Na co mám navázat, co mám učit? zeptám se kolegyně věcně, abych ji vyvedl ze zákoutí astrologie.

Děti se musí naučit, že trpělivost růže přináší,
naváže kolegyně, zatímco hledím na děti zametající zrnka prachu ve větru. Děti potřebují řád a disciplínu, jedině tak z nich mohou vyrůst slušní lidé. Musí se naučit úctě. I když zrovna neví, proč něco dělají, musí důvěřovat nám, že to víme, říká mi kolegyně, zatímco ředitel řve na děti, jako by to byla jejich chyba, že se vítr mění v orkán a vytrhává jim košťata z rukou. Zvlášť po té tragédii, dodává kolegyně, musí přijít na jiné myšlenky.

Co se jí stalo? ptám se své kolegyně, jejíž tělesné kontury dávno prohrály boj s gravitací.

Loni se stalo mnoho tragických věcí. Každá událost je zkouškou a nás tyto zkoušky posílily. Loni v létě zemřel tragicky otec od rodiny, slušný člověk, všichni ve vesnici se spojili, aby jeho ženě pomohli. Sice si zde každý hledí svého, ale když o něco jde, táhnou všichni za jeden provaz. Zvláště ředitel továrny, zlatý člověk. Nikdy neváhá přiložit ruku k dílu, když je třeba pro dobro obce táhnout za jeden provaz, řekla mi kolegyně a já byl rád za její slova, jež ve mně oživila naději, že zde snad žijí lidé jeden pro druhého.

A má předchůdkyně?

Já o tom pořád nedokážu mluvit, je to hrozné neštěstí, když se tohle stane. Víte, já učím přes třicet let a můžete se zeptat, koho chcete, nikdo o mně neřekne křivé slovo. Nikdo. To by si nikdo nedovolil. Kromě tamtý. Dejte si na ni pozor. Kolegyně sekne vzteklým pohledem z okna ven. Já si poprvé všímám, že z toho zarostlého prostoru vedle mé zahrady vyčuhuje kus střechy, komín, kouř. Někdo tam žije.

Vedle mě někdo bydlí? ptám se, abych si připomněl, jak zní můj hlas.

Já říkám o každém jen to dobré, to vám tady potvrdí každý. O ní vám neřeknu raději nic. To vydá za tisíc slov. Jak se říká, na každou svini se vaří voda, ale ode mě to nemáte. Ta, místo které zde stojíte, u ní byla pořád. Taky takhle pořád hleděla z okna. Pročpak asi pořád hleděla z okna zrovna tak jako vy? Kolik času tam trávila, to není normální. Nikoho nesoudím. Ať si každý dělá, co chce. Co tam pořád dělala? Celé dny a noci? Jak jsem řekla, radši neříkám nic.
Na vesnici je jiná morálka. Každý si hledí svýho. Jste chytrý, názor si uděláte sám, máte vlastní hlavu. Tady je jiná morálka. Lidi se staraj jeden o druhýho. Je to tragédie, co se stalo. Ale nikomu do toho nic není. Musíme myslet na děti. Ve škole jsme jedna velká rodina. Já a vy, musíme držet spolu, říkala mi má kolegyně v budově, která měla problém držet pohromadě.

Dáte si laskonku? Já je miluju. Peču si je sama. Všechno si dělám sama. Celý život jsem sama, řekne má kolegyně a odmlčí se. Chroupe laskonku. Pak druhou. Sama. Někde v útrobách školy cosi zapraská. Pozoruju své žáky na chodníku. Pohled se mi vrací ke střeše ve vedlejší zahradě. Kouř stoupá k nebi, které je nehybné jako zmrzlé pole a stejně tak netečné k otiskům mé existence.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Destrukce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.