SAMOTKA

ÚTĚK Z VÝHNĚ

© Alexander Gordon Smith, 2009

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Blažena Kukulišová, 2021

Cover © Christian Fuenfhausen, 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1549-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-1550-3 (mobi)

Alexander Gordon Smith

SAMOTKA

ÚTĚK Z VÝHNĚ

Obsah

ZPOVĚĎ

ŘEKA

ŠTVANICE

POHŘBENÍ ZAŽIVA

CHŘTÁN

DENNÍ SVĚTLO

UVÍTÁNÍ

DÍRA

ÚVAHY Z PROPASTI

VÝKŘIKY

KOMUNIKACE

NÁVŠTĚVNÍCI

ÚNOS

NÁVRAT

VÁLKA

PŘÍPRAVY

OŠETŘOVNA

EXEMPLÁŘE

OPUŠTĚNÍ

ZTRACENÍ KLUCI

VĚŽ

PLÁN

MÁRNICE

V ÚKRYTU

POCHYBNOSTI

ROZHODNUTÍ

CESTA VEDE JENOM VZHŮRU

ÚSTUP

NÁVNADA

LOUČENÍ

SPALOVNA

Tátovi,

který mě inspiroval a zasloužil se

o tolik dobrých věcí v mém životě.

Já jsem ti říkal,

že tohle je pořádná práce!

ZPOVĚĎ

Chci se k něčemu přiznat.

Nejsem dobrý člověk.

Vždycky jsem tvrdil, že jsem kradl jen od cizích lidí: peníze, elektroniku a věci toho druhu, co nikdo nemůže oplakávat.

Ale byla to lež. S tím jsem se nespokojil, nedokázal jsem to. Okrádal jsem i ty, které jsem měl rád, a bral jim i to, co pro ně znamenalo nejvíc. Neloupil jsem pouze v jejich skříňkách a zásuvkách, vlámal jsem se jim do srdcí a vyrval vše, co jsem chtěl, vše, za co jsem mohl dostat pár liber.

Tak si nenamlouvejte, že jsem hodný kluk a nevinná oběť, někdo, kdo si nezaslouží být zavřený v pekle na zemi, známém jako káznice Výheň. Tohle totiž nejsem. Nevyložte si to špatně: Při té vloupačce do domu jsem nezabil svého nejlepšího kamaráda Tobyho. Ne, zabili ho ti chlápkové v černém, zastřelili ho a vraždu pak přišili mně. Ale to, co jsem dělal, je právě tak špatné. Zabíjel jsem v lidech kousíčky jejich já, drásal jsem je uvnitř, ubližoval jim tolik, že si přáli být mrtví.

Nemám čas doznat všechno, ale tohle ze sebe musím dostat. Pokud to neudělám teď, už bych k tomu nikdy nemusel mít příležitost. Blíží se totiž smrt, blíží se rychle. Kolem krku cítím její studené prsty.

Přede dvěma lety, tehdy mi bylo dvanáct, mi umřela babička. Uprostřed noci dostala záchvat, zapadl jí jazyk a udusila se. Mámu, její dceru, to pochopitelně zdrtilo. Celé týdny brečela, nejedla a se mnou a tátou sotva promluvila. Pořád jen seděla, držela stříbrný medailonek po babičce a jemně hladila vloženou fotku, poškrábanou a zmačkanou.

Asi vám nemusím říkat, co jsem udělal. Ale stejně vám to povím. Musím.

Jednou v noci, nějakých deset dní po babiččině pohřbu, jsem si počkal, až máma usne. Potom jsem se vkradl do jejího pokoje a medailonek jí sebral z ruky. Deset liber. Dostal jsem za něj deset mizerných liber. Hrst špinavých mincí za to jediné, co mámě zůstalo po její mamince. Sledoval jsem, jak chlápek, jemuž jsem ho prodal, vyškubl z medailonku fotku a hodil ji do koše. Necítil jsem ani špetku výčitek.

Máma věděla, že jsem ho sebral já. Nic neřekla, ale poznal jsem jí to na očích. Už v nich nebyla žádná vroucnost, žádná láska. Jako by se dívala skrz mě na přízrak za mnou, přízrak syna, jehož si přála mít, syna, jehož navždycky ztratila.

Chápete, jak to myslím? Nejsem dobrý člověk. Nezapomínejte na to. Můj příběh snesete lépe s vědomím, že si za Tobyho smrt zasloužím být potrestán, přestože jsem to nebyl já, kdo stiskl spoušť. Zasloužím si do smrti trčet ve Výhni, hluboko v zatuchlých útrobách této planety.

A zasloužím si všechno, co se mi tam děje. Protože Výheň není obyčejné vězení, je to živoucí noční můra, dokonale uzpůsobená pro lidi jako já. Místo, kde se v noci po chodbách plíží sípavá monstra v plynových maskách a odnášejí z cel ječící kluky. Tihle kluci se pak vracejí jako zrůdy, pod sešitou kůží se jim nadouvají svaly a nakonec se z těch ubožáků stanou muži v černém, správcovi bezcitní dozorci.

Viděl jsem to na vlastní oči. Viděl jsem, jak se to děje Montymu. Těsně předtím, než umřel, jsem viděl, co se z něj stalo.

Proto nikdy nezapomínejte, že jsem prevít, že my trestanci jsme všichni prevíti, dokonce i ti „dobří“, které jsem ve vězení potkal, třeba Donovan, Zee a Toby (ne, nejde o mého někdejšího kamaráda, jehož jsem údajně zabil, mluvím o novém kámošovi se stejným jménem). My čtyři jsme si mysleli, že jsme našli způsob, jak utéct. Propašovali jsme z kuchyně plyn a s jeho pomocí prorazili výbuchem jámu v podlaží jeskyně, kde kdysi vězňové rubali skálu. Jenže před vlastními démony neuteče nikdo. Donovana v noci před útěkem odvlekli sípáči, a co se týče nás ostatních – mě, Zeea a mého nového kámoše Tobyho –, dokonce i Výheň pro nás možná byla až moc dobrá. Příliš dobrá rozhodně byla pro Garyho Owense, šíleného maniaka, který odhalil náš plán a od té chvíle se za námi táhl jako smrad.

Ne, možná bylo naším osudem zjistit, jaké hrůzy se nacházejí v tunelech pod vězením.

Protože tudy jsme se chtěli dostat ven: řekou tekoucí hluboko pod útrobami Výhně. Nevěděli jsme, kam teče. Bylo nám to fuk. Stačilo, že vypadneme z Výhně, cokoli nám připadalo dost dobré.

Nebo jsme si to mysleli.

Ach ano, pod nebem je peklo a pod peklem je Výheň. Jenže hrůzy, co se plíží a hodují dole pod ní – to je teprve přiměřený trest pro takové jako já.

Takže tady je má zpověď. Může se zdát, že na ni není nejvhodnější chvíle, je ale legrační, co vám běží hlavou, když letíte do tmy a váš pád brzdí jen peřeje a skály ostré jako břitva.

ŘEKA

Padat do řeky bylo jako řítit se vstříc smrti.

Ponor do tekutého ledu mi ze všeho nejdřív vyrazil dech. Cítil jsem, jak se mi scvrkávají plíce, jak z nich pod obrovským tlakem uniká poslední špetka kyslíku. Pokusil jsem se trochu nadechnout, ale vnikla do mě jen studená voda, průdušnici mi ucpaly mrtvé prsty a naplnily mě temnotou.

Proud byl příliš silný, zmocnil se mého těla a házel jím ze skály na skálu jako hadrovou panenkou. Cítil jsem, jak mi levou nohou projíždí bolest, a pak mě voda mrštila na hrbolatý kámen a v hlavě mi explodovalo světlo a bílý hřmot. Zkoušel jsem plavat, zachytit se v tunelu stěn, snažil jsem se udělat cokoli, jen aby mě síla proudu nerozemlela na krvavou fašírku.

Zpočátku jsem si myslel, že se mi to i daří, bolest pominula a zůstal pocit, že mě unáší hedvábná řeka. Jenže jsem si uvědomoval, že mě vlastně dál rve na cáry, přičemž agonii vystřídala otupělost a ten odporný druh tepla, o němž víte, že je to pouhý klam, jímž vás mysl udržuje v klidu, zatímco z vás vyprchávají poslední kapky života.

Přestal jsem vzdorovat a odevzdal se vodnímu hrobu. Nebylo to fér. Donovan, Zee, Toby a já jsme udělali všechno správně – v jeskyni číslo dvě jsme našli prasklinu, propašovali z kuchyně rukavice naplněné plynem a rozmetali to tam na cimprcampr. Měli bychom být volní. Řeka měla být naší soukromou dálnicí, měla nás celé rozesmáté vynést z Výhně na zemský povrch, kde bychom se mohli koupat ve třpytu hvězd, výt na měsíc a na kůži cítit něžný dech noci.

Místo toho se však podobala další ze správcových útočných bestií, úděsnému psisku, které nás drželo ve zpěněné tlamě a cloumalo s námi, dokud jsme nebyli úplně rozlámaní.

Věděl jsem, že tam dole umřu. A najednou mi to nepřipadalo lepší než život ve Výhni. Náhle jsem chtěl být zpátky ve své cele, obklopený světlem a teplem. Protože i s tím nejsadističtějším dozorcem a nejkrutějším Lebkounem se dá vyjednávat. Řeka běsnila s nepolevující silou, dokonce i ten proklatý správce oproti ní působil lidsky.

V těle mi škubalo, něco v černých hlubinách mého já se lámalo na kusy. Znovu jsem se pokusil nadechnout, plíce mi praskaly. Hřmot vody pozvolna slábl, řeka mě připravila o sluch. Nebál jsem se, nebyl jsem smutný. Necítil jsem vůbec nic.

Protože to byl poslední kousíček mé bytosti, který mi řeka ukradla – vysála ze mě emoce. Proměnila mě v prázdnou slupku pohřbenou v ledové rakvi na dně světa.

Chtěl jsem otevřít oči, ale nešlo to. Jsi mrtvý, říkal nějaký hlas, možná můj a možná někoho jiného. Mrtví lidé neotevírají oči.

Dávalo to smysl, ale stejně jsem je chtěl otevřít. Jenže jsem si nemohl vzpomenout jak. Zíral jsem do tmy a přál si, ať se něco stane. Modlil jsem se, ať zase vidím. Černá zástěna přede mnou se pomalounku rozevřela, do mozku mi vklouzla mezírka slabého zlatavého světla. Nepřinášelo žádné teplo, ale přece jen ze mě začalo vyhánět chlad.

Otupělost polevovala a vystřídala ji tak niterná, třeskutá bolest, že jsem se pozvracel. Vycházela ze mě hlavně říční voda, ale připadalo mi, že jsem vyvrhl i něco jiného, něco těžkého a ostnatého, co mi ovíjelo útroby od chvíle, kdy jsem skočil.

S tělem sevřeným mrazivým ohněm jsem zaklonil hlavu a snažil se soustředit na to světlo. Samozřejmě jsem věděl, oč jde. Nastal konec, otvírala se přede mnou brána k posmrtnému životu, přesně tohle lidé vídají na prahu smrti. Už mi na tom nezáleželo. Ať mě odnese, kamkoli si zasloužím, hlavně ať už skončí ta bolest.

Snažil jsem se zvednout ruce v gestu přijetí. Světlo po chvíli nabralo víc jasu, bylo tak prudké, až mi připadalo, že se koupu ve zlatě. Pak najednou zhaslo a já se znovu ponořil do tmy a bolesti.

Jsi zlý, říkal hlas, moje třeštící mysl. A zlí lidé se nedostanou do nebe.

Zkoušel jsem ječet, ale nedokázal jsem to. Svět se sesouval, bortil a rozpadal.

Rozechvělá země mě dovedla zpátky, vytáhla mě z propasti. Tentokrát jsem se ani nepokoušel otevřít oči, jen jsem se držel pocitu, že se něco pode mnou hýbe. Jemné chvění mi prozrazovalo, že dosud existuju. I přes pulzující bolest jsem poznal, že neležím na studeném kameni v tunelu. Ať už se jednalo o cokoli, bylo to měkké a sálala z toho trocha tepla, jíž jsem se z posledních sil držel.

Na ramenou jsem cítil váhu, něco mě k sobě táhlo. Hlavou mi blesklo, že ležím doma v posteli, prostě kluk schvácený horečkou, máma mě drží v pevném objetí a odmítá mě pustit, i když se vrtím a snažím se vyprostit.

Pak jsem uslyšel hřmot řeky a všechno se to hnalo zpátky jako kyselina – výbuch, boj s dozorci, skučení zmutovaných psů, kteří se drali přes padající kusy skal za námi, a skok do neznáma. Usilovně jsem se pokoušel vrátit ke vzpomínce na mámu, ale už byla pryč, vtažená do tmy stejně jako všechny ostatní střípky mého já. Položil jsem hlavu na měkkou zem a snažil se zabořit do tepla, schovat se před strachem a bolestí.

Ale našly mě a znovu odvlekly do zapomnění.

Tentokrát to byly hlasy. Bušily v mém podvědomí tak vehementně, že jsem je nejen slyšel, ale i cítil.

„… musíme zmizet…“

„… ho tu nenecháme…“

„… mrňouse podříznout, nebo kvůli němu všichni chcípnem…“

„… nemůžeš odejít, světlo máš jen ty, nemůžeš…“

„… zbavte se ho, fofrem, nebo bude i po vás…“

Probíral jsem se a mou mysl znovu obestřel černý mrak. Zmocnila se mě panika. Něco se děje, musím se vzchopit. Zápolil jsem s mučivou bolestí, tou částí mého já, která se chtěla vytratit do nicoty. Země se pohnula, něco mě pevně sevřelo. Tenké paže kolem mých ramen.

„Přestaň, Gary, pořád nás odsud může dostat. Dej mu ještě minutku.“ Tvar pode mnou při každém slovu vibroval. Hrnuly se ke mně další vzpomínky – spolu se mnou skočili dva kamarádi a někdo třetí. Gary Owens, ten psychopat, co přemohl Lebkouny a chladnokrevně už připravil o život bůhví kolik lidí.

Pomyšlení na něj do mě vlilo víc adrenalinu než řeka. Tentokrát se mi podařilo oči otevřít. Světlo tam pořád ještě bylo, nesmělé a spíš stříbrné než zlaté. Linulo se od stínu, černého obrysu na pozadí šedých zdí, který se ke mně sunul. Zamrkal jsem, protože jsem přes tmu viděl červené žilky své sítnice. Stín se zaostřoval, nabíral tvar – svalnaté tělo s mrtvou tváří, z níž čišel posměch.

„Konečně, mrňousi,“ zaskřehotal Gary a vyplivl na kámen trochu krvavého hlenu. Všiml jsem si, že má zle pořezaný obličej a z levého rukávu mu crčí vytrvalý proud rudých kapek. „Podělals to, všichni kvůli tobě zhebneme.“

„Alexi?“ ozval se hlas těsně za mnou a země se znovu zachvěla. Vzhlédl jsem s pocitem, že mi někdo rozžhavenými kleštěmi tahá šlachy z krku. Vedle mě seděl roztřesený Zee a držel mě v náruči. Zkusil jsem vstát, ale zpočátku mi to nedovolil, neuvolnil stisk paží. Položil jsem mu dlaň na ruku a pochroumanými prsty ji co nejpevněji zmáčkl. Nakonec to vzdal.

„Probůh, myslel jsem, že je po tobě,“ hlesl, zatímco jsem se štrachal na nohy. „Viděl jsem, jak jsi to napálil hlavou do skály.“

„Někdo z vás…?“ vykoktal jsem a snažil se zůstat co nejvíc v klidu, aby se znovu nerozjela ta třeskutá bolest. Marně. Sáhl jsem si na spánky a obě ruce mi zčervenaly.

„Já,“ odpověděl Zee. „Naštěstí jsem tě chytil a vytáhl ven.“

„Co Toby?“ zeptal jsem se. Na chvíli se rozhostilo ticho a pak Zee ztrápeně vzdychl.

„Neměl šanci,“ odpověděl nakonec. „Byl po tom výbuchu hrozně zřízený. Mrzí mě to, Alexi.“

„Měli jsme ho tam nechat,“ řekl jsem. Z mého nitra se dral smutek a působil mi právě tolik trýzně jako rány na kůži. Svět se kolem mě znovu roztočil, představa, jak Toby – mladší kluk, jehož jsem poznal ve Výhni – leží zhmožděný a polámaný na skále, mi splývala s výjevem, v němž můj někdejší kamarád stejného jména ležel v kaluži krve poté, co ho muži v černém střelili do hlavy. Bylo toho na mě moc, do vidění se mi znovu plíživě vkrádala tma tunelu, zatímco zvuk řeky slábl.

„Alexi, Alexi! Zůstaň s námi! Bojuj!“

Ta slova mě přivedla zpátky, každé z nich jako záchranný člun, který mě drží nad temnotou.

„Dokázali jsme to?“ zeptal jsem se s pohledem upřeným na řeku. Možná se jednalo o pouhý výplod mé horečnaté mysli, ale připadalo mi, že do tunelu za námi odněkud seshora proniká paprsek světla. Jenže to byl jenom ten otvor, kterým jsme proskočili, a linulo se odtamtud neklamné kvílení sirény.

„Jo, jasně,“ zasyčel Gary. „Jsme tak daleko, kam bys dochcal. Skvělej plán, prcku.“

Otočil se a ve světle jeho čelovky jsem rozpoznal, že se nacházíme v úzkém úseku tunelu a kolem nás se žene zpěněná stužka vody, jako by se snažila vtáhnout nás zpátky. Stáčela se doleva, dál od pruhu červené skály, na němž jsme uvízli: Ne tak velkého, aby tvořil břeh, ale dost nízkého, abychom se tam z vody vyškrábali.

„Jsme pořád hrozně blízko,“ řekl Zee.

„Tak co teď?“ Gary přebelhal přes úzkou římsu a nyní se nade mnou hrozivě tyčil. „Mluv, nebo ti namouduši rozmlátím palici.“

„Proč zrovna já…“ Pokusil jsem se o námitku, ale než jsem to dopověděl, Gary vyštěkl: „Tys nás sem zatáhl, tak nás taky dostaň ven.“

„Určitě pro nás nepůjdou.“ Pohnul jsem nohou a snažil se neječet, protože mě v každém nervu bodaly jehly. „Byla by to sebevražda. Neskočili by tam ani dozorci.“

Jen co jsem to vyřkl, věděl jsem, že jsem měl radši držet klapačku. Chci říct, že jestli jsem se ve Výhni něco naučil, tak to, že nemám pokoušet osud. Poněvadž s lidmi jako já už osud nechce mít co do činění, snad jen vidět, jak trpíme.

Otvorem ve stropě něco prolétlo. V mihotavém světle se to chvíli mrskalo a svíjelo a pak to spadlo do běsnícího proudu s příliš velkým šplouchnutím, než aby mohlo jít o člověka.

„Kristepane, neposílají za námi dozorce.“ Zeeovi se lámal hlas.

Do vody s děsivým zaskučením dopadl další tvor.

„Posílají psy.“

ŠTVANICE

Snažil jsem se vstát, ale tělo mi to nedovolilo. Gary byl naštěstí víc než ochotný podat mi pomocnou ruku. Vlastně obě. Rozběhl se, drapl mě za límec rozedraného vězeňského mundúru, zvedl mě na nohy a zacloumal mnou, až mi cvakaly zuby. Přitáhl mě k sobě a vztekle na mě zíral bezcitnýma pavoučíma očima.

„Kam teď?“ zaječel a poprskal mi obličej slinami a krví. „Doufám, že máš plán, nebo tě předhodím těm potvorám, ať se nažerou.“

Plán. O jednom jsem věděl. Lehnout si a umřít. To jediné chtěly udělat moje nohy, složit se pode mnou a nechat mě napospas psům. Tušil jsem, že by to byla rychlá smrt. Mohutné psí čelisti, vyboulené svaly bez kůže a ty zuby – jedno kousnutí, možná dvě, a bude po všem. Musel jsem pořád ještě blouznit, protože při pomyšlení, že se osvobodím od potlučeného těla, jsem se málem rozesmál.

„Proč něco nevymyslíš ty?“ vyštěkl jsem. „Já nás dostal až sem, teď je řada na tobě.“

Gary se na mě podíval, jako by se chystal utrhnout mi hlavu, a pak mě se znechuceným frknutím prudce odstrčil. Zavrávoral jsem, ale Zee mě na pokraji pádu zachytil. Z vody proudící těsně kolem nás se bublavě ozývalo slizké skučení.

„No tak, Alexi,“ zašeptal mi Zee do ucha. „Musíme na něco přijít. Nechci tady dole umřít, ne takhle.“

Jeho slova mi z mysli vyhnala šílenství, přiměla mě zpozornět. Garyho čelovka se divoce otáčela zleva doprava při hledání únikové cesty, ale nebylo kam jít. Všude kolem nás jsem viděl jen skálu.

Ve všech směrech, až na jeden.

„Musíme zpátky do vody,“ křikl jsem do hlomozu řeky.

„Ani náhodou,“ odpověděl Gary rozklepaným hlasem. „Naposledy jsem málem zhebnul. Už mě tam nikdo nedostane.“

„Nemáme na vybranou,“ pokračoval jsem a klopýtal po nerovné římse k rychle uhánějící vodě. Bušila do skály pod mýma nohama, celá natěšená na to, jak se nás znovu zmocní a dokončí, co začala. Jinou možnost jsme opravdu neměli, správcovi netvoři budou za pár vteřin u nás. „Chceš tady čekat a nechat se roztrhat na kusy? Vrátíme se tam, tentokrát to bude snazší.“

Gary ke mně znovu vztekle vykročil se zvednutými pěstmi, ale ať měl v plánu cokoli, nedostal šanci. Vzápětí se prudce otočil, protože se hned vedle nás ozvalo pulzující vrčení. Světlo z čelovky zachytilo dvě stříbrné oči a bezpočet ostrých zubů, vynořujících se z pěny. Pes se snažil vydrápat z proudu, od pracek mu létaly jiskry, jak jimi smýkal po skále. S vytím sebou plácl na pevnou zem a zadníma nohama šmátral po opoře.

„Skočte!“ vykřikl jsem, zhluboka se nadechl a znovu se vrhl do proudu. Už jsem věděl, co mám čekat, obrnil jsem se proti chladu a podařilo se mi udržet v plicích vzduch. Cítil jsem, jak mě řeka svírá a vleče vpřed, ale roztáhl jsem paže, pokrčil nohy a jednu ruku držel u stěny vlevo, aby mě proud úplně nestrhl.

Za sebou jsem slyšel dvě další šplouchnutí. Někdo zaječel, ale dolehlo to ke mně jen jako přidušený výkřik přehlušený hukotem vody v mých uších. Otočil jsem se a ramenem zavadil o skálu ostrou jak struhadlo. Od Garyho napůl ponořené čelovky se linula trocha záře, podobná medúze z mořských hlubin. Ještě se zmítal pod hladinou a snažil se dostat hlavu z vody.

Zee zmizel. Psy jsem taky neviděl, což ovšem neznamenalo, že tam ve tmě tunelu nejsou.

Bránil jsem se panice a snažil se plavat proti proudu ke Garymu. Bylo mi úplně fuk, jestli se utopí, nebo ne, ale potřebovali jsme světlo. Hrábl jsem pod hladinu, sevřel do hrsti látku jeho mundúru i kůži a vší silou táhl. Vynořil se, lapal po dechu a držel se mě železným stiskem.

„Vystrč hlavu dopředu,“ vykřikl jsem a zakašlal, když mi šplouchanec vody naplnil plíce vodou. „Hledej nějakou římsu, kámen, cokoli!“

Nevím, jestli mě vůbec slyšel, jen vyděšeně supěl a mumlal nadávky a nepřestal ani po nárazu do skály. Udělal otočku a čelovka na krátký okamžik osvítila řeku za námi, ale výjev, který zanechala v mé mysli, přetrval mnohem déle – Zeeův obličej, z něhož čišela hrůza, a za ním čtyři lesklé, ďábelské oči. Rychle se k němu blížily. Až moc rychle.

Změnil jsem směr, abych se vyhnul další rozeklané černé čepeli trčící z vody, a sevřel Garyho mundúr, protože řeka se náhle valila dolů. Hlava mi zajela pod vodu, řítili jsme se téměř svislou šachtou. Ale netrvalo to dlouho, a jakmile řeka zase tekla rovně, podařilo se mi nadechnout se. Právě včas, jelikož strop tunelu se kousek před námi ocitl těsně nad hladinou. Řeka tu mizela do jámy v podloží.

Bezva. Vzadu smrt rozsápáním, vpředu utopením.

To bylo vše, co jsem si stihl pomyslet, než mě voda vtáhla do vířící propasti. Připadal jsem si jako v pračce, moje tělo rotovalo tak rychle, až jsem se bál, že mi ulétnou končetiny a oči vypadnou z důlků. Mířili jsme čím dál hlouběji do nitra země.

Vyřítili jsme se ven v dalším úseku tunelu, kde řeka pořád ještě tekla rychle, ale už byla širší a ne tak divoká. Přímo před sebou jsem viděl Garyho a popadl ho za límec. Sevřel mě pažemi, jako bychom byli dlouhá léta nejlepší přátelé. Vzadu za námi se ozval další výkřik – to když se vynořil Zee –, následovaný kňouravým štěkotem slizce oddechujících psů.

„Tamhle!“ zvolal jsem a natočil Garymu hlavu tak, aby čelovka mířila na kus rozbité skalní stěny po naší levici. Několik temných zářezů vedlo na úzkou římsu vysoko nad vodou – sice strmě, ale vylézt by se po nich dalo. „Rychle nahoru,“ hlesl jsem udýchaně. „Aspoň než budou psi pryč.“

Jeden druhého jsme pustili a plavali tam. Připadalo mi, že mám v končetinách dutiny vyplněné olovem, a v hlavě mi řinčelo, jako bych stál vedle kostelního zvonu. Řeka nás málem odtáhla pryč, ale přece jen jsem se zachytil špičatého skalního výběžku, vytáhl se nahoru a unikl z jejího ledového sevření. Gary už byl přede mnou, šplhal po stěně rychlostí zrozenou z hrůzy.

Vzadu za mnou se ozval výkřik. Zahlédl jsem, jak Zee zápolí s proudem. Sevřel jsem skálu ještě pevněji, natáhl se k němu, a když svištěl kolem, chytil jsem ho za ruku. Proud byl strašně silný a hrozilo, že nás oba strhne zpátky, ale s odhodlaným výkřikem jsem kamaráda dostal ke břehu.

Právě včas. Jen co se vysoukal z vody, nad hladinou se objevil čumák a psisko se olámanými zuby pokusilo rafnout Zeea do nohy. Unikl jen o vlásek a stvůra se za námi vrhla, slábnoucí světlo Garyho čelovky se odráželo na její holé kůži. Ale nemohla se zachytit, nebyla tam žádná vyvýšenina, která by jí poskytla oporu. Zůstala přilepená ke skále snad celou věčnost a zuřivě mlátila tlamou. Pak k ní doplul druhý skučící pes polapený rychlým proudem. Vrazil do prvního, strhl ho ze skály a oba se řítili do tmy.

„Gary, počkej,“ zasípal Zee, zatímco jsme poslouchali, jak jejich slizké kňučení utichá. „Vůbec tady dole nevidíme.“

Ví bůh, kde jsem vzal sílu k lezení. Ale nějak jsem to zvládl, vydoloval z hlubin nitra nějakou primární vůli přežít. Při každém hledání dalšího úchytu nebo opory pro nohu mi připadalo, že jsem zpátky ve vězeňské posilovně a rvu se s Lebkouny, kteří mě zasypávají ranami a kopanci. Jenže tohle je na bolesti zvláštní: čím důvěrněji se s ní seznámíte, tím snáz ji přestanete vnímat.

Všiml jsem si, že světlo nad námi znehybnělo. Gary dorazil na římsu, a přestože žádnému z nás při zdolávání okraje nepodal ruku, alespoň uhnul nohou, abychom se tam mohli vydrápat. Od Garyho to byl asi tak stejný projev lidského citu, jako kdyby nám řekl, že nás miluje. Zee se vyčerpaně sesul a já se posadil vedle něj a nakoukl dolů na řeku. Ztratila se v přítmí a jen neutuchající hřmění mi prozrazovalo, že tam stále je.

„Kam teď?“ vyštěkl nakonec Gary. „Těch čoklů jsme se zbavili, ale jak se dostaneme ven, mrňousi? Tos teda parádně podělal.“

Nevšímal jsem si ho a snažil se prozkoumat okolí. Římsa, na níž jsme se teď nacházeli, byla úzká, ale táhla se podél celé jeskyně. Na hrubých stěnách zalitých slabým světlem jsem tu a tam viděl tmavá místa podobná těm v těžebních místnostech. Většinou asi nešlo o víc než rýhy ve skále, ale nějaký průchod tam přece být musí.

Moje mysl zaprotestovala: Musí? Nemuselo tam být vůbec nic. Tyhle prostory nepatřily k vězení, nenavrhl je žádný architekt, ze skály je nevytesaly myslící bytosti. Řeka více než míli pod zemským povrchem protékala místy vymodelovanými krutými a chaotickými přírodními silami. Před námi sem ještě nikdo nevkročil. Byli jsme první a dál se asi nedostaneme.

„Ven žádná cesta nevede,“ mumlal si Gary. Pohupoval se dopředu a dozadu a po stěně jeskyně přitom pomalu putoval jeho stín. „Chcípneme tady. Chcípneme.“

„Ne, nějak si poradíme.“ Zee se posadil a položil mi ruku na rameno. „Dostal jsi nás z Výhně, ne? To ještě nikdo nedokázal. Najdeme způsob, jak vyváznout, vím to.“

Chtěl jsem souhlasit, povzbuzený jeho důvěrou vstát, odhodlaně vykročit po římse a objevit únikovou cestu. Instinkt mi ovšem napovídal, že pravdu má Gary.

„Jsme tady dole pohřbení zaživa,“ utrousil. „Pohřbení zaživa.“

A to jsme opravdu byli. Ve Výhni nás držel pod zámkem správce, ale o naši popravu jsem se postaral já. Protože tudy cesta ven nevedla. Ocitli jsme se v hrobě.

POHŘBENÍ ZAŽIVA

Když jste vyděšení – a tím myslím fakt vyděšení, ne jen že v noci zaslechnete šramot nebo stojíte před někým dvakrát tak velkým jako vy, kdo z vás chce vymlátit duši –, je to pocit, jako by do vás vstříkli temnotu. Jako by se tam, kde bývala krev a kostní dřeň, usadila ledová černá voda, a zatímco se ve vás rozlévá od nohou až po temeno hlavy, vytěsňuje všechny ostatní pocity. Nezůstane vám nic.

Tohle jsem cítil vsedě na té římse. Neděsili mě psi ani Gary nebo pomyšlení na to, že nás znovu dopadnou. Netrápila mě dokonce ani představa, že možná umřu, zatímco se bezmocně třesu na skále jako nějaká podivná houba. Ne, bál jsem se toho, co by se mohlo dít po smrti.

S tím, že můj život skončí, bych se dokázal smířit, protože bych se zbavil strachu a bolesti. Ale co jestli to smrtí nekončí?

Co když něco ze mě, třeba duše, bude žít dál? Co kdyby zůstala navěky uvězněná tady v útrobách Výhně, víckrát by nespatřila slunce a neslyšela smích? Proto jsem si připadal zbavený života a světla. Tohle mě dohánělo k šílenství.

„Půjdeme tudy,“ řekl jsem, spíš abych vyhnal hlasy z hlavy, než že bych měl plán. Gary se ke mně otočil a mě do sítnic udeřilo pálivé světlo. Zvedl jsem ruku a ukázal tím směrem, kudy dole tekla řeka. „Gary, máš světlo, veď nás. Dávej pozor, ať ti neunikne nějaký průchod, který by nás mohl dovést ven.“

„Mohl?“ vyštěkl a znělo to hrozivě, asi jako výstřel z pistole. Lepší nápad však evidentně neměl, protože se vyštrachal na nohy a otočil hlavu tam, kam jsem ukazoval. Čelovka posvítila na úzkou římsu před námi, která zase skoro hned zmizela ve tmě.

„Hlavně jdi pomalu,“ vykoktal jsem, protože mnou lomcoval třes. Každé nervové zakončení jsem měl jako v ohni. „Dívej se pod nohy, kdybys sletěl dolů, jsme všichni v háji.“

Gary neodpověděl a s hlavou natočenou dopředu se opatrně sunul po skále. Od nohou mu do prázdna odlétávaly úlomky skály. Snažil jsem se nevnímat šplouchání, s nímž dopadaly do zpěněné vodní tříště pod námi. Řeka nás už dvakrát nechala žít, ale v tu chvíli bych se klidně vsadil, že už nebude tak milosrdná, pokud se tam znovu zřítíme.

„Pojď,“ zašeptal jsem, podal Zeeovi ruku a pomohl mu vstát. „Než nám ten pitomec uteče.“

Pomalu jsme následovali Garyho, opatrně našlapovali v jeho stínu a usilovně se snažili nakukovat mu přes mohutná ramena. Šero na stěně se při každém jeho kroku škubavě vlnilo a člověk se jen těžko bránil představě, že tam číhají a jako poranění ptáci vrávorají ta podivná správcova monstra, zrůdy s plynovými maskami. Sípáči. Při každém náznaku nějakého pohybu kolem nás se mi rozbušilo srdce, což ničemu neškodilo, protože strach byl nejspíš to jediné, co mé srdce nutilo bít pořád dál.

„Tudy se nikam nedostaneme,“ zareptal rozčileně Gary. „Všude jen skála, nikde nic, žádné dveře.“

„Tys čekal dveře?“ zeptal jsem se, neschopný zarazit vyčerpaný smích, který se mi dral z hrdla. Neodpověděl a neotočil se, ale i tak jsem cítil, že atmosféra houstne, jako by se chystal vybuchnout. Gary měl pravdu. Zatímco jsme se krok za krokem sunuli dál, stěna vlevo a černočerná propast vpravo zůstávaly přesně stejné. Každý škobrtavý pohyb vpřed nás o kousek posunul po římse před námi, ale taky ji za námi odřezával. Připomínalo to chůzi po běžeckém pásu.

Při tom pomyšlení se mě znovu zmocnila hrůza, že se ze mě stane duch a bude tu navždycky polapený. Mysl, oslabená na pokraj šílenství vším, co se odehrálo, mi začala našeptávat, že už jsem mrtvý a tohle je mé osobní peklo.

A mohlo být. Pomalý postup tmou mě totiž nutil myslet na časy, kdy jsem vnikal do domů, jejichž majitelé spali, a plížil se přítmím. Tehdy jsem se zoufale snažil nedělat rámus a vždycky jsem se hrozně bál, že v případě nouze nedokážu utéct. Co by mohlo být lepším trestem pro darebáka, jako jsem já, než být odsouzen k věčnému bloudění po skalní římse v kaluži světla a vzduchu, která jako by se ustavičně scvrkávala?

„Bacha!“ vykřikl Gary, když jsem mu vrazil do zad. „Chceš mě shodit dolů? Víckrát to nezkoušej, nebo ti rozpárám břicho. Slyšíš mě?“

Zcela pohroužený do úvah o vlastní smrtelnosti jsem si ani nevšiml, že se zastavil. Zabručel jsem omluvu, opřel se rukou o stěnu a stoupl si na špičky, abych viděl, co ho přimělo znehybnět. Aktuální výhled se ničím nelišil od toho, který se nám naskýtal v předchozích několika minutách, až na rozeklanou jizvu táhnoucí se po skále svisle dolů. Procházela přes římsu a dělila ji na dvě části tak, že tvar připomínal kříž. Jako bychom byli v obří katedrále a bez dovolení přistoupili k oltáři.

„Jdi dál,“ pobídl jsem ho. Už jsem se nestaral, jestli si ho znepřátelím. „To by mohlo být ono.“

„Jdi ty,“ odpověděl rozechvělým hlasem. „Nějak se mi to nezdá.“

Netušil jsem, co ho vyděsilo. Římsa vpředu nevypadala o nic zrádněji než dosud, snad jen o kousek dál, kde byla přeťatá vejpůl. Rána zející ve skále byla temná, ale tma nám přece neublíží.

A pak jsem to uslyšel, přes ochromující rachot řeky se k nám nesl nějaký hluk. Nechápal jsem, proč si toho nikdo z nás dosud nevšiml – bylo to pronikavé pískání, asi jako stará konvice na vodu. Tón chvíli sílil, pak s prskáním dozněl a pokračoval vlastní ozvěnou.

„To je vítr,“ řekl jsem tak nejistě, že to vyznělo jako otázka.

„To znamená, že jsme blízko od světa tam nahoře, že jo?“ ozval se zezadu Zee. Zavrtěl jsem hlavou.

„V těchhle jeskyních fouká vítr, stejně jako je tady voda. Neznamená to vůbec nic.“

Pískot se ozval znovu, blíž, hlasitější a delší. A po něm další, pronikavý signál, který se podobal spíš jekotu, než ho přehlušil hřmot vody dole pod námi. Je to vítr, pomyslel jsem si a snažil se vtlouct si ta slova do hlavy tak silně, abych nepochyboval. V tunelech fouká vítr kvůli změnám tlaku ve vodě.

Jenže jsem věděl, že ať už slyšíme cokoli, příčinou není něco tak nevinného jako vzduch. Další hvízdání, tentokrát ze tří nebo čtyř zdrojů svádějících souboj o převahu. Gary zaklel a otočil se ke mně. V očích měl hrozně velké panenky a bělma kolem nich divoce zářila, takže vypadal jako zvíře. Zašeptal něco, čemu jsem nerozuměl, ale věděl jsem, co mu splynulo ze rtů.

Sípáči.

„Jsou to oni?“ zeptal se Zee plačtivě. „Bože, prosím, to ne.“

Vrtěl jsem hlavou, dokud všechny myšlenky na ty podivné zrůdy s plynovými maskami nezmizely, a vykročil jsem vpřed. Protáhl jsem se kolem Garyho a sunul se k prasklině ve skále. Srdce jsem měl v krku, jeho tepání jsem cítil až na mandlích.

„Třeba to nejsou oni,“ prohodil jsem přes rameno, když jsem se ocitl na kraji srázu. „Může to být cokoli. Jsme prostě vystrašení, všechno nás děsí. Zapomeňte na ty zvuky, jo? Musíme jednoduše najít cestu ven. Se sípáči si můžeme dělat starosti, až jestli to bude nutné.“

Mou větu provázelo mumlání ostatních, ale nikdo nic zásadního nenamítal. Bral jsem to jako dobré znamení, pevně se chytil kraje praskliny a nakoukl do ní. Mohla být široká asi tak dva metry a římsa na druhé straně pokračovala, jenže tak daleko bychom nedoskočili. Beze světla jsem nepoznal, jestli prasklina někam vede a co je dál.

„Gary, potřebuju svítilnu.“

Místo aby mi ji podal, došel až ke mně a jeho drsné ruce na mé paži byly jako příslib, že kdyby klopýtl a spadl, strhne mě s sebou. Váhavě se sklonil a namířil třepotavý paprsek do temnoty. Zdráhavě se rozestoupila, jako by tahle místa poprvé spatřila světlo. Trhlina se zužovala do úzké štěrbiny – projít se tudy nedalo.

„Podívej se nahoru,“ nařídil jsem Garymu. Kdybych s ním takhle mluvil ve Výhni, bez mrknutí by mě podřízl. Jenže tady dole bylo všechno jinak. Zaklonil hlavu, nejistě se pohupoval na kraji srázu a zatínal mi prsty do modřin. Ta bolest za to ale stála, protože slabé světlo zachytilo další skalní vrcholek vedoucí do tmy. Otevřel jsem pusu a chystal se na to upozornit, když vtom se znovu ozval ten hluk. Jekot se nesl přímo ze tmy, do níž jsem hleděl. Teď už jsme věděli, odkud se ty zvuky linou.

„Najdi jinou cestu,“ pronesl Gary mrtvolným hlasem.

„Žádná jiná cesta ne…,“ vyhrkl jsem, ale než jsem stihl větu dokončit, pustil můj vězeňský oblek a hrábl mi po krku. Natočil se a chytil mě do kravaty, až jsem měl co dělat, abych se nohama udržel na kraji propasti. Studený dech řeky mi připadal jako ledový jazyk, který se snaží přitáhnout si mě, a na chvilku jsem si myslel, že padám.

„Říkám, najdi jinou cestu,“ zaječel Gary. „Nebo si zaplaveš.“

„Gary!“ vykřikl Zee, ale já se nebránil. Něco ve mně chtělo, ať mě Gary pustí, nechá mě spadnout a zabít se. Část mého já si přála stát se duchem, jen abych viděl, jak se ten prevít snaží najít cestu beze mě, abych se mohl smát, až bude pomalu umírat hladem v hlubinách světa. Málem jsem to řekl nahlas, ale naštěstí se mi podařilo udržet pusu zavřenou. S lidmi jako Gary není radno riskovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Samotka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.