Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Osudový dopis

Vydání první

Copyright © 2020 by Vi Keeland & Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2462. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Happily Letter After vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Květuše Vrbecká

Cover design by Caroline Teagle Johnson

Cover photography © 2019 S. Tong Photography

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1674-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1675-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Vi Keeland

Penelope Ward

Osudový

dopis

Pro Lunu – tato kniha je pro nás

skoro stejně výjimečná jako ty.

1. KAPITOLA

SADIE

Tohle ano: Pochválit partnerku, jak jí to sluší.

Tohle ne: Říct partnerce, jak moc vám připomíná vaši bývalou snoubenku… jen trochu baculatější.

Článek pro tento týden byla hračka. Stačilo mi shrnout včerejší večer s Austinem Cobbledickem. Ne, nedělám si legraci, fakt se tak jmenoval. Udělal dobře, že na Match.com vystupoval jako Austin Cobb. A jméno na něm ještě nebylo to nejhorší. Byl prostě děsný. Do svého týdenního sloupku Co ano a co ne na rande jsem mohla uvést minimálně půltucet věcí, které udělal špatně. Tak třeba…

Zírala jsem nepřítomně na monitor na stole, poklepávala si prstem do rtu a uvažovala o tom.

Tohle ano: Kýchat se zavřenou pusou.

Tohle ne: Poprskat partnerce plášť Burberry tím, co jste právě sežvýkal s otevřenou pusou. (Ten kabát jsem si mimochodem ráno vyzvedla v čistírně. Měla bych Cobbledickovi poslat účet. Není divu, že mu ta snoubenka utekla.)

Jenže ten odstavec o prskání by asi neprošel. Věková skupina od jednadvaceti do osmadvaceti, která čte časopis Moderní dívka, je trochu choulostivá. Možná by ji zajímalo něco jiného:

Tohle ano: Objednat pivo, kolu, vodu nebo sklenku vína.

Tohle ne: Objednat koktejl Shirley Temple a předvádět ženě, kterou znáte pět minut, jak dokážete uvázat uzel na višňové stopce.

Totální odpornost.

Moje přemítání přerušila kolegyně Devin, která přinesla dopisy. Odložila hraničku obálek do krabice na došlou poštu na rohu mého stolu a obrátila se ke mně. „Chceš něco ve Starbucksu? Jdu ven.“

A přitom ještě držela v ruce nedopitý kelímek.

Devin měla v redakci na starosti módu. Ale někdy byste to do ní neřekli. Dneska si na sebe navlékla rozkošné bílé šaty, bundu s blýskavými stříbrnými flitry, žluté gumové boty a kolem krku si omotala pestrou šálu, visela jí až skoro na zem… a to venku dokonce ani nepršelo. Kousla jsem se do jazyka, abych to nekomentovala. Koneckonců mi vyzvedla poštu a nabídla se, že dojde pro kafe. Nejsem tak hloupá, abych kousala ruku, která mě krmí. Navíc je to jedna z mých nejlepších kamarádek.

Otevřela jsem zásuvku stolu, vylovila z bince v kabelce peněženku a z ní desetidolarovku. „Dám si velké ledové vanilkové latté bez cukru a se sojovým mlíkem. A zatáhnu to za obě.“

Nakrčila roztomilý svůdný nosík. „Je v tom tvým utrejchu vůbec kafe?“

„Espresso.“

„No jo. Fajn. Za chvíli jsem tu.“ Obrátila se a vykročila, ale ve dveřích kanceláře se ještě zastavila. „Jo, a jaký bylo včera rande?“

„Stačilo pět minut a z toho chlapa byl odstrašující případ do článku.“

Rozesmála se. „Asi by ses měla vrátit k eHarmony.“

Za poslední dva roky jsem vyzkoušela online seznamky Match, Plenty of Fish, eHarmony, Zoosk a Bumble. Dokonce jsem zkusila i Jdate, stránku, kde si podobně smýšlející protějšky hledají židé, i když tuhle víru nesdílím. Moje randicí smůla byla dobrá aspoň jako materiál pro týdenní sloupky, které jsem měla v redakci na starosti.

„Uvažuju, že spíš zkusím Grindr.“

„Já myslela, že ten je pro gaye, bisexuály a transgendery.“

„Po tom včerejším rande možná přehodnotím orientaci.“

Devin se zasmála, myslela si, že vtipkuju. Ale ještě pár schůzek jako ta poslední a vážně začnu uvažovat, jestli opravdu tak moc stojím o penis.

Rozhodla jsem se počkat, až se vrátí s kafem, než se zase pustím do práce na článku, který jsem potřebovala dodělat. Abych se zabavila, popadla jsem hraničku došlé pošty a začala ji probírat.

Reklama.

Reklama.

Životopis někoho, kdo by měl zájem o praxi v časopise.

Korekturní obtahy ze sazby.

Reklama.

Dopis od ženy, které se nelíbilo, že jsem minulý týden v článku použila slovo „kalhotky“. Byly to celé dvě stránky napsané na počítači. Musela se hrozně nudit.

U předposlední obálky jsem se zastavila. Tahle nebyla adresována Sadii Bissetové ani editorovi. Byla pro Santu Clause. Vzhledem k tomu, že jsme měli červen, zkontrolovala jsem razítko, jestli se psaní někde netoulalo. Ale… kdepak. Bylo jen tři dny staré. Každý z kmenových redaktorů tady v Moderní dívce měl přidělené své týdenní články, ale navíc jsme k tomu vedli i jednu sezonní nebo prázdninovou rubriku. Já měla na starosti Vánoční přání vycházející v listopadu a prosinci. Takže jsem byla zvyklá dostávat dopisy adresované Santovi. Ale to načasování mě samozřejmě zarazilo. Od prosince jsme ani nezveřejnili adresu, kam se má psát. Přesto jsem obálku otevřela a opřela se v křesle, zvědavá na netrpělivce, který nedokáže pár měsíců počkat.

Milý Santo,

jmenuju se Birdie Maxwellová a je mi deset a půl.

Nad prvním řádkem jsem se usmála. Kolik mi bylo, když jsem přestala říkat a půl? Technicky vzato mi teď bylo devětadvacet a půl. Ale rozhodně jsem se nechtěla ke třicítce přibližovat víc, než jsem musela. Poslední dobou jsem spíš říkala dvacet a něco než svůj pravý věk. Kdežto Birdie chce asi vypadat dospěleji. V jejím věku jsem byla taky taková. Pustila jsem se zase do čtení, zajímalo mě, co by si taková malá holka mohla přát.

Sice ti píšu, ale nevím, jestli na tebe ještě věřím. Já vím, že je to hloupý, když ti posílám dopis a tak. Ale nedělám to jenom pronic zanic. Vykašlal ses na mě. Pokud existuješ. Možná že tenhle dopis nikdy nikdo neotevře, protože vůbec nejsi. Co já vím.

Prostě, před čtyřmi roky jsem ti psala dopis a prosila jsem tě, ať se máma uzdraví. Měla rakovinu. Ale umřela třiadvacátýho prosince. Brečela jsem, že neexistuješ, a táta řekl, že Santa je jenom pro děti a že to nejde žádat ho o něco pro dospělé. Tak jsem si příští rok přála modrý kolo s bílým košíkem s růžovýma kytkama a zvonkem, co kváká, a na značce aby bylo moje jméno. Protože tabulka Birdie se nikde nesežene. Na magnetkách, na hrníčcích a už vůbec ne na značkách na kolo. A tys mi to splnil. Kolo je super, ale táta říká, že už mi začíná být malý.

No, a loni jsem chtěla štěně. Fakt moc jsem chtěla německou dogu, jmenovala by se Marmaduk podle toho filmu, jedno oko by měla modrý a druhý hnědý. Ale nepřinesl jsi mi ji. Táta mlžil, že prý Santa živé dárky nenosí. Akorát že nevěděl, že Suzie Redmondová, to je nejotravnější holka z naší třídy, chtěla morče a dostala ho. No, jak říkám, nevím jistě, jestli existuješ. Nebo jestli platí ty pravidla, co táta říká, že se jima Santa musí řídit. Ale napadlo mě, že ti letos zkusím poslat seznam takhle. On to vlastně není seznam, jenom jedna velká věc, kterou chci…

Pokud jsi vážně Santa, mohl bys prosím přinést mému tátovi a mně kámošku? Něco jako mámu, ale ne mámu, protože tu mám jenom jednu a už umřela. Ale takovou, aby se táta zase víc smál. A bylo by super, kdyby uměla plíst copy. Táta je na to úplně levej.

Děkuju!

Birdie Maxwellová

P. S. – Já vím, že je léto. Ale určitě to chvíli trvá, než se pořádná kamarádka najde.

P. P. S. – Jo, a jestli existuješ, táta by potřeboval černý ponožky. Dneska měl jedny s dírou na palci.

P. P. P. S. – A jestli fakt jsi, přinesl bys mi olivy? Ty černý, co se prodávají v plechovce. Nám došly a já už smím používat otvírák na konzervy. Vždycky si je nasadím na prsty a zobu je u televize.

Párkrát jsem zamrkala a všechno to vstřebávala. Byl to ten nejmilejší, nejskromnější dopis, jaký se mi kdy dostal na stůl. Srdce mě bolelo při pomyšlení, že ta holčička přišla o mámu už v sedmi letech. Já měla šest a půl, když mi maminka zemřela na rakovinu. A bože můj… Vzpomněla jsem si, jak jsem mámu viděla naposled, a hned mi došlo, jak o tom uvažuju – bylo mi šest a půl.

Ach, Birdie. Úplně tě chápu. Celé roky po tom, co máma umřela, se táta taky moc neusmíval. Naši byli školní láska. Na Valentýna v deváté třídě jí před pizzerií kousek od školy věnoval lízátkový prstýnek. O pět let později ji zavedl přesně na to místo a požádal ji o ruku s opravdovým prstenem. Jejich láska byla taková, o jaké sní malá děvčátka. Na jednu stranu to bylo úžasné, jenže to mělo i stinnou stránku. Rodiče nasadili laťku tak vysoko, že se jim nikdy nevyrovnám.

Povzdechla jsem si a znovu si přečetla dopis. Než jsem se napodruhé dostala ke konci, stály mi v očích slzy. Nevěděla jsem, co můžu pro Birdii udělat, ale najednou jsem potřebovala zavolat tátovi. A tak jsem to udělala.

Jako typická Newyorčanka jsem odbývala nákupy potravin každý den cestou domů v malém krámku za rohem. Cairo, chlapík, který tam obsluhoval, se přistěhoval z Bahrajnu a měl sen, že se stane stand-up komikem. Zákazníky využíval jako své zkušební obecenstvo.

Začala jsem vykládat zboží z košíku na pult.

„Včera večer jsem řekl svojí ženě, že si maluje obočí moc vysoko. A co ona na to? Vypadala překvapeně.“

Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Dobrý, Cairo. Ale znáte mě, já mám radši ty přisprostlý.“

Cairo se rozhlédl a naznačil mi, abych se naklonila blíž. „Holčička si všimla, že jí v klíně začínají růst chlupy. Nevěděla, co to je, a tak se šla zeptat mámy, jestli je to normální. Máma jí řekla: ‚Je to normální, zlatíčko. Říká se tomu opička. Znamená to, že se z tebe stává žena.‘ Holčičku to nadchlo. Večer se chlubí sestře: ‚Moje opička už má chlupy!‘ Sestra si odfrkla: ‚To je toho. Ta moje už slupla pár banánů.‘“

Zasmála jsem se. „Tohle určitě použijte.“

Cairo ukázal do uličky za mě. „Všimla jste si? Mám tam ty čokoládový oplatky, co je máte tak ráda.“

Zasténala jsem. Čokoládové oplatky s lískovými ořechy byly moje slabost. Měla jsem to štěstí, že se mi tuk usazoval na zadku a pořádné zadnice byly právě v kurzu. „Já vám říkala, ať už je neobjednáváte.“

Usmál se a mávl rukou. „Běžte si pro ně. Je to na mě.“

Vzdychla jsem si. Ale stejně jsem se vydala uličkou zpátky. Protože… no… oplatky v čokoládě jsou prostě oplatky v čokoládě. Cairův krámek neměl žádné logické uspořádání. Piškoty se vršily vedle špaget a na druhé straně byly čokoládové oplatky. Popadla jsem jedno balení, a když jsem se otáčela, všimla jsem si hraničky plechovek. Černé olivy. Usmála jsem se, vzpomněla si na Birdii a vykročila zpátky k pokladně. Udělala jsem jenom tři kroky, zase se vrátila a vzala dvě plechovky.

Než jsem zaplatila, vychrlil na mě Cairo tři mizerné vtipy na téma olivy. Odešla jsem se dvěma taškami jídla, netušila, co s těmi olivami budu sakra dělat, ale bůhvíproč jsem si celou cestou domů prozpěvovala Rolničky, rolničky.

2. KAPITOLA

SADIE

„Co to sakra děláš?“

Druhý den odpoledne přišla Devin do mé kanceláře a zastihla mě s rolí vánočního papíru rozloženého na stole a plechovkou uprostřed. Pokrčila jsem rameny a pustila se do stříhání papíru. „Balím olivy.“

„Hm. Proč?“

Sáhla jsem do plastového sáčku na křesle a zvedla předmět, který jsem koupila o polední pauze. „Jak myslíš, že mám zabalit tohle? Krabičku nemám.“

Devin povytáhla obočí. „Ty chceš zabalit černé pánské ponožky?“

Odložila jsem nůžky a ovinula plechovku papírem s červeno-bílými cukrátkovými hůlkami. „No, nemůžu poslat parádně zabalené olivy a ponožky jen tak.“

Vyškubla mi je z ruky a smotala je do koule. „Mám dva bratry. Táta mi vždycky dal dvacet babek, ať jim něco koupím k Vánocům. Každý rok dostali fusekle z výprodeje za doláč a za zbytek jsem si pořídila šminky. Nejlíp se balí, když jsou stočené takhle, do kuličky.“

„Aha. To je chytrý.“

Devin se naklonila přes můj stůl a přisunula mi lepicí pásku. „A pro koho to všechno je? Pro nějakýho novýho chlapa, o kterým ještě nevím?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, jsou pro Birdii.“

„Ááááá, pro Birdii.“ Přikývla, jako by jí to bylo jasné. „Kdo je sakra Birdie?“

„Malá holka, napsala nám do rubriky Vánoční přání. Chci jí některá splnit.“

„Chtěla pánský ponožky a olivy?“

„Jo. A pro tátu přítelkyni. Máma jí před pár lety umřela na rakovinu. Je to moc dojemný.“

Devin se zamračila. „To je hrůza. A jakpak ten tatíček vypadá?“

„Jak to mám vědět?“

Pokrčila rameny. „Je single. A bude mít čistý ponožky. To je lepší než polovina mužských, co sis s nima poslední dobu vyšla.“

Zasmála jsem se. „Pravda. Ale asi z toho nic nebude.“

„Jak myslíš. Ta jeho holka je stejně nějaká ujetá. Co za magora chce po Santovi olivy?“

Přestala jsem balit a podívala se na ni. „Když mi bylo sedm, přála jsem si kohouta, abych měla čerstvý hnědý vajíčka.“

„Ale… kohouti nesnášejí vajíčka.“

„Neříkám, že jsem byla nejchytřejší sedmiletka.“

Devin se na odchodu zasmála. „Myslím, žes právě zdůvodnila, proč by sis měla vygooglit Birdiina tátu. Vypadá to na známost spadlou z nebe.“

Nikoho jsem si negooglila. Poslala jsem Birdii olivy a ponožky, v duchu jí popřála všechno dobré a pustila to z hlavy. Teda až do té doby, než asi po týdnu dorazil do redakce další dopis. Sotva jsem si všimla jména odesílatele, odložila jsem ostatní poštu a roztrhla obálku.

Vypadla z ní na zem fotografie. Zvedla jsem ji a uviděla krásnou holčičku se zlatými vlasy a zářivým úsměvem, nad kterým mi tálo srdce. Školní fotka do peněženky. Páni. Tohle je ona. Působilo zvláštně dívat se na opravdovou Birdii. Byla tak roztomilá, měla laskavé oči a k tomu zřejmě i milou duši. Odložila jsem fotku a přečetla si dopis.

Milý Santo,

páni. Páni. Páni! Jseš opravdický. Jseš fakt opravdický. Dneska jsem dostala olivy a ponožky. A dírky mi sedí na prsty! Ne díry v ponožkách. Díry v olivách. Ponožky díry nemají. Táta už nemá děravý ponožky. Jsou moc příjemný a měkký. Měl jsi ho vidět, když je objevil v zásuvce! Pořád neví, jak se tam dostaly. Prý že má dneska šťastný den, když je našel. A já jsem se smála. Byla to psina! A pak mě vzal na zmrzlinu do cukrárny, co je vedle jeho restaurace, abysme ten šťastný den oslavili. Nemohla jsem mu říct, že jsem nacpaná, protože jsem právě snědla plechovku oliv.

Psala jsem ti, že táta má nóbl restauraci? Lidi tam chodí jíst a berou si na to vysoký podpatky. Já radši jím v pyžamu. Ale táta mě nutí oblíkat si šaty, když spolu jdeme na večeři. Vždycky první úterý v měsíci. Dřív s ním chodila máma. Ale teď chodím já. Mám ten den ráda. Ne protože bych chtěla vypadat nóbl, ale protože po večeři jde táta se mnou domů. Jindy pracuje až do noci.

Jo! A taky jsem se mu nepřiznala, že jsem ti psala. Řekl by mi, že na Santu je moc brzo a že nemám být tak chtivá.

Včera večer jsem tátovi řekla, že bych moc chtěla, aby mi vlasy pletl někdo jiný než on. Neumí to pořádně. Pak jsem viděla, jak se dívá na YouTube na návod. Řekla jsem mu, že chci ten cop, co jde přes vršek hlavy. Ten je parádní. Díval se na video, jak to někdo plete. Jestli to zkusí, budu ho muset nechat. A pak budu vypadat jako pitomec.

No, prostě jsem ti chtěla poděkovat, žes mi dokázal, že existuješ.

Birdie Maxwellová

P. S. – Posílám ti svou školní fotku. Dali mi jich moc a já je nemám komu dát, jen tátovi a babičkám.

P. P. S. – Přidala jsem si něco na vánoční seznam. Slyšel jsi o 23andMe? Ve škole děláme stromy života a na větvích jsou všichni naši rodiče a prarodiče. Paní Parkerová nám vykládala, jak se plivne do zkumavky a z toho se pak pozná, s kým je člověk spřízněný na stovky let dozadu. Chtěla bych ke svému stromu dodat další větve, aby to pokrylo celou stěnu u mě v pokojíku! Mám skoro nejhubenější strom ve škole, protože nemám sestry ani bratry.

P. P. P. S. – To není přání. Nechci ten test od tebe. Teta mi pořád kupuje šaty, co se mi nelíbí, a tak si to letos šetřím
pro ni!

Dlouze jsem vydechla a hleděla na fotku. Birdie vážně mohla být jako já v jejím věku. Měly jsme toho hodně společného, od blond vlasů po… no, po mrtvé mámy.

A nad její poznámkou o copech jsem zavzpomínala na vlastního tátu, jak se mi tehdy marně snažil zaplétat vlasy. Nakonec toho v zoufalství nechal. A já chodila do školy a vypadala jako Pipi Dlouhá punčocha.

Jo. Její táta mi připomínal toho mého. Obě máme štěstí, že máme někoho takového. Soucítila jsem s panem Maxwellem, ať je to kdokoli. Každopádně dělá, co může, aby dceři dopřál co nejnormálnější život.

Vrátila jsem se s poštou ke svému stolu a pokoušela se pracovat na článku, ale myšlenky se mi toulaly. Zase jsem uvažovala o Birdii a najednou jsem otevřela Google a napsala do vyhledávacího řádku: Birdie Maxwellová.

Ne.

Vymazat.

Za pár vteřin jsem se neubránila a napsala jsem: Birdie Maxwellová New York.

A zase jsem to vymazala.

Co to dělám?

Nech to být.

Proč potřebuješ vědět víc o chudákovi holčičce a jejím tátovi?

Srdce mi bušilo, když jsem znovu vyťukala: Birdie Maxwellová New York.

Nevěděla jsem, co můžu čekat, ale hned první výsledek hledání jsem nečekala.

Byl to nekrolog. Klikla jsem na něj.

Nahoře byla fotka krásné tmavovlasé ženy, která objímala malou blonďatou holčičku – mladší verzi Birdie.

Amanda Maxwellová (32 let) z New Yorku, zemřela 23. prosince.

Amanda vyrostla v Guilfordu v Connecticutu a každé léto si užívala spolu se svými početnými bratranci a sestřenicemi na pobřeží. Později ráda pořádala velká rodinná setkání v domě, kde žila se svým manželem a dcerkou.

Amanda navštěvovala guilfordskou střední školu, pak nastoupila na New York University se specializací na obchodování. Tam potkala svou životní lásku, Sebastiana Maxwella. Amanda pracovala několik let na Manhattanu jako obchodní analytička, pak absolvovala kulinářskou školu. S manželem si nakonec otevřela pětihvězdičkovou italskou restauraci na Manhattanu.

Přes všechny pracovní úspěchy bylo pro Amandu největším štěstím, že se stala matkou drahé dcerky Birdie, která pro ni byla vším.

Po Amandě zbyl její manžel Sebastian a malá dcerka Birdie Maxwellová v New Yorku, její matka Susan Melloová v Guilfordu v Connecticutu, bratr Adam Mello v Brooklynu v New Yorku, sestra Macie Melloová v New Jersey a mnoho milujících tet, strýců, bratranců a sestřenic.

Amanda si přála soukromý obřad a pohřeb v Guilfordu. Rodina by ráda poděkovala všem, kdo při ní láskyplně stáli během jejích posledních dní. Ti, kdo by chtěli vzdát hold jejímu životu, mohou navštívit Stuartův pohřební ústav na Hlavní třídě v Guilfordu 2. ledna od 16 do 19 hodin. Rodina si přeje, abyste namísto květinových darů zaslali Amandiným jménem sponzorský dar Dětské nemocnici svatého Judy.

Vylekal mě Devinin hlas. „Ty brečíš?“

Otřela jsem si slzy, které se mi valily z očí. „Ne.“

„Co se stalo?“

Popadla jsem kapesník a odpověděla: „To ta malá holka… ta Birdie.“

„Co je s ní?“

„Ona… poslala děkovný dopis a školní fotku. Měla jsem si ho jenom přečíst a nechat to být, jenomže jsem si vygooglila její jméno a první, co na mě vyskočilo, byl nekrolog její mámy. Prostě mi to celé připomíná mě.“

„Uf. To si umím představit. Je mi to líto.“ Devin se podívala na monitor a pak přejela na fotku v nekrologu a chvíli ji zkoumala.

Klikla jsem na křížek nahoře a zavřela stránku. „To nic. Prostě na ni musím přestat myslet a dát se do práce.“

„Co píše v tom dopise? Dostala olivy?“

Sáhla jsem po obálce a podala jí ji.

Devin si dopis přečetla. „Bože můj. Je boží. A ten táta… kouká na videa, jak se zaplítají vlasy? Já omdlím. A vsadím se, že je taky slaďouš. Teda, ta máma byla moc hezká.“

Připadalo mi, že musím zasáhnout. „Nechala bys toho, prosím?“

„Proč?“

Moje reakce na řeči o tom tátovi – jako by byl nějaké cukrátko – mě trochu zaskočila. Asi jsem se vžila do Birdie. Celé to bylo citlivé téma. Rozesmutnila jsem se kvůli sobě? Kvůli Birdii? Sama jsem nevěděla.

Znáte to, jak někdy stačí na něco pomyslet a najednou na to vyskakují reklamy všude na sociálních sítích, jako by se vám inzerenti vsákli do mozku?

Pár dní potom, co přišel dopis od Birdie, jsem začala vídat inzeráty na zapletené čelenky z umělých vlasů. Stačí na takovou reklamu jednou kliknout a je konec – už vás jimi krmí. Zkrátka, ta čelenka vypadala přesně jako cop na vršku hlavy. Přesně jako to, co chtěla Birdie.

Než jsem si uvědomila, co dělám, dorazil mi do redakce objednaný balíček s čelenkou. Předtím jsem pečlivě prozkoumala Birdiinu fotku, abych zvolila co nejvěrnější odstín vlasů.

Vytáhla jsem zpod stolu vánoční papír, zabalila dárek a odeslala ho na Osmdesátou třetí ulici.

3. KAPITOLA

SADIE

Některé dny jsem pracovala v kanceláři a jindy mě povinnosti zavedly ven. Pro nadcházející článek o online seznamování nazvaný Nejlepší z deseti jsem si po pět dnů za sebou naplánovala dvě schůzky denně. Abych minimalizovala proměnlivé faktory, sešla jsem se se všemi deseti muži ve stejné restauraci, dokonce jsme seděli u téhož stolu. Tématem článku bylo zjistit, jestli kvantita přinese kvalitu – jestli se mezi deseti slibnými kandidáty na síti najde aspoň jedna perla.

Bohužel, odpověď zněla ne. Ani u jediného z těch deseti jsem si nedovedla představit, že bych se s ním sešla znovu. Jeden mi nechal na krku celý účet, jakmile jsem mu nabídla, že zaplatím polovinu. Dokonce ani nevytáhl platební kartu. Když jsem se ho zeptala, jestli si útratu rozdělíme, informoval mě, že „s prachama je to teď dost blbý“. Další chlapík chtěl vědět, jestli by mi nevadilo, kdyby si očichal vnitřek mojí boty. Zřejmě byl ujetý na nohy. Zbylých osm nebylo o nic lepších, každý měl nějakou vlastnost, přes kterou u mě nejel vlak.

Takže na konci týdne, když jsem se zastavila v krámku na rohu ulice, jsem byla vyčerpanější než obyčejně. V takových dnech jsem litovala, že Cairo neprodává alkohol, protože už se mi nechtělo pro něj někam jinam.

Prošla jsem uličky a vzala si pytlík sýrových křupek, plněné piškoty, velkou láhev koly bez cukru, cucavé bonbony a mraženou pizzu pepperoni. Naplánovala jsem si večer plný prasárniček.

Při pohledu na můj košík Cairo vykulil oči.

Markoval mi nákup a začínal se culit jako vždycky, když se mu v hlavě rodil nový vtípek.

„Copak pro mě máte dneska, Cairo?“

Vyklopil to. „Co řekne nadržená pizza salámu?“

„Co?“

„Chci tě mít na sobě, brouku.“ Rozesmál se.

„No jo. Hezký.“ Nevím, jestli to bylo mou náladou, ale připadlo mi to spíš hloupé než zábavné.

„Dneska jste doma?“ zajímal se. „Nemáte žhavý rande?“

„Věřte mi, nebo ne, tenhle týden jsem měla deset žhavých rande. Jenomže to byly spíš žhavý maléry. Nikdy v životě jsem se víc netěšila na páteční večer o samotě.“ Zaplatila jsem kreditkou a usmála se. „Přeju hezký víkend, Cairo.“

Když jsem nesla papírový pytlík s nákupem z obchodu, cinkl mi telefon. Sáhla jsem do kabelky a vytáhla ho, přičemž mi vítr zvedl sukni a málem předvedl kolemjdoucím, co bych nechtěla.

Devin: Když ses po té akci nevrátila do kanceláře, převzala jsem pro tebe poštu. Máš tu další dopis od té holky, od té Birdie. Vzala jsem ho s sebou domů. Mám se s ním zastavit?

Sakra. Chce se mi dneska večer tohle podnikat? Věděla jsem, že by mě to rozrušilo. Líp by mi bylo, kdybych si pustila něco na Netflixu a už ten den odpískala. Ale i když jsem věděla, že by mi to nejvíc prospělo, napsala jsem přesný opak.

Sadie: Jo. To bude bezva. Koupila jsem něco na zakousnutí. Přines láhev vína.

Později toho večera, když jsme s Devin dojedly pizzu, půlku ostatních dobrot, vypily láhev vína a zhlédly tři epizody Stranger Things, jsem se konečně odhodlala otevřít dopis.

Milý Santo,

díky, žes mi poslal čelenku. Nečekala jsem, že dostanu ještě něco. Nemysli si, že jsem ti psala o tom copu na vršku hlavy kvůli tomu. Ani jsem nevěděla, že se tyhle čelenky dělají! Ale je suprová! Ani bys nepoznal, že to nejsou moje vlasy!

Když jsem ti psala poprvé, chtěla jsem jenom vědět, jestli existuješ. A ty existuješ. Proto jsem tě poprosila o olivy. (Ale chtěla jsem i ty ponožky pro tátu.) Čelenka mi udělala fakt radost. Táta mě s ní viděl a hned se ptal, odkud ji mám. Řekla jsem, že od kamarádky. Ani jsem moc nelhala. Tvářil se, že je rád, že už se nemusí učit plíst.

Tuhle večer jsem ho viděla, jak se baví s nějakou paní. Bylo to divný. Měla jsem hlad, a tak jsem vylezla z postele a šla si ukrást něco sladkýho, a on seděl na gauči a ta paní s ním mluvila přes počítač. Utekla jsem zpátky do pokojíku, protože jsem se lekla. Nevím proč. Neviděl mě. Já vím, že jsem měla být v posteli, ale chtěla jsem oreosky. Místo toho jsem si je dala na snídani.

No, zkrátka, už po tobě nebudu nic chtít. Až do Vánoc dám pokoj.

Ale zajímalo by mě, jestli mi můžeš něco říct. Když je severní pól tak vysoko nahoře, vidíš odtamtud do nebe? Nevíš, jestli se má maminka dobře? Vidí mě? Pořád na ni mluvím, ale nevím, jestli mě slyší a vidí. Chtěla jsem po ní, ať mi dá znamení, ale třeba nemůže. Napadlo mě, ať mi pošle motýla nebo ptáka, jenomže ti jsou všude, a jak bych věděla, že je to od ní? Než onemocněla, jezdila na koni. Na moc hezký klisničce, jmenovala se Windy – protože běhala jako vítr. Byla celá černá a měla dlouhou světlou hřívu a ocas. Co kdybych po ní chtěla, ať mi ukáže černýho koně, co běží jako vítr? To bych pak věděla jistě, že je máma v pořádku. Předáš jí ten vzkaz?

Znova děkuju, Santo.

Mám tě ráda!

Birdie

P. S. – Nenapsala jsem ti, jak se máma jmenuje. Je to Amanda Maxwellová a měla dlouhý hnědý vlasy (pak jí vypadaly, ale třeba už jí zas narostly) a voní po parfému Angel.

Ani víno, které jsem vypila, mi nepomohlo ten dopis strávit. Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo brečet. A tak jsem prostě seděla v šoku.

Devin si všimla, jak se tvářím, a přečetla si to sama.

Vrátila mi dopis. „Co s tím sakra provedeš?“

Povzdechla jsem si. „Nevím.“

„Víš, namontovala ses do šílený věci, Sadie. Je to roztomilý a tak, ale možná jsi měla skončit těma olivama. Co kdybys jí odepsala a nějak pěkně to ukončila, aby jí to nebylo líto?“

„Jde o to, že… já jí nepíšu. Jenom jí posílám ty věci. Asi by nebylo dobrý jí teď začít odepisovat. Musím říct, že mě to bavilo. Nevím, jestli bych něco udělala jinak. Klidně bych jí toho poslala i víc, kdyby měla radost. Ale černý kůň s dlouhou světlou hřívou, co běží jako vítr? To prostě nedokážu.“

I když jsem o tom byla přesvědčená, kolečka v hlavě už se mi otáčela.

Nikdy jsem nebyla to, co se považuje za normální. Mám ráda párky v bílém chlebu posypané rozdrcenými Doritos, ne v rohlíku s kečupem. Když jsem na rande a nudím se, v duchu plánuju únikové cesty – často si představuju, jak se přehoupnu přes nejbližší stůl nebo přeskočím auto na parkovišti jako akční hrdina. A ani mi nepřipomínejte, co za pitomosti si vymýšlím pro cizí lidi v letadle – jednou, když jsem se dostala do první třídy, jsem napovídala spolucestující, že jsem belgická vévodkyně. Ale dneska, dneska to možná bude vrchol. Přinejmenším mi to vynese článek – Pět desetiminutových schůzek.

S každým partnerem jsem si smluvila rande na jiném místě, počínaje jedenáctou hodinou.

Nejprve to byl Sam v parku Prospect v Brooklynu. Každého partnera jsem předem seznámila s plánem. Setkáme se, nastavíme si v telefonu alarm za deset minut, a jakmile se spustí, rozejdeme se. Pokud budeme mít o toho druhého zájem, počkáme čtyřiadvacet hodin a pak mu pošleme textovku. Když příjemce neodpoví, konec. Žádné kecy, žádné falešné výmluvy… čisté a prosté. Jediné, co jsem svým pěti nedělním partnerům neřekla, byl důvod, proč jsem si vybrala tahle místa.

Každopádně, Sam byl roztomilý. Procházeli jsme se po parku, já se usmívala a šlo mi to od srdce. Jistě, měla jsem vedlejší motiv – napsat článek a zároveň si provést jistý výzkum kolem Birdie – dvě mouchy jednou ranou. Ale nikdy se nedalo vyloučit, že přitom narazím na pravou lásku. A tak si představte mé zklamání, když si rozkošný Sam zničehonic odplivl. Odplivl! Nic takového jako Proboha, vletěla mi do pusy moucha, musím se jí zbavit. Kdepak, pořádně nabral sliny a mocně je vyplivl na zem před námi.

Uff.

Co bude dál? Zacpe si jednu nosní dírku a vyfrkne snoply do trávy?

Rande trvalo jenom deset minut. To s tím nemohl počkat? Možná do té doby, než se vezmeme a já objevím čtyřiatřicet důvodů, proč ho milovat, které by zastínily tuhle hrůzu?

Sbohem, Same!

Rande číslo dvě se konalo v zoo v Bronxu, následovala trojka v parku Bryant a čtyřka v parku Hudson River. Shrnu to.

Na prd. Na prd. A na prd.

A ke všemu jsem neměla štěstí ani v tom, co jsem překřtila na Tažení Birdie.

Moje páté a poslední rande toho dne bylo naplánováno do Central Parku. Měla jsem se sejít s Parkerem. Stála jsem před Batšebinou fontánou přesně v pět odpoledne. Bylo tam rušno, ale žádný stoosmdesáticentimetrový muž, který by se rozhlížel po ženě svých snů. Při čekání jsem vytáhla telefon a otevřela Parkerovu fotku, jestli si dobře pamatuju, jak vypadá. Už mi ti chlapi začínali splývat. Po pár minutách jsem se posadila a dala se do projíždění Instagramu. V pět hodin dvacet minut jsem to zapíchla. Oficiálně se na mě vykašlal. Čtyři z pěti, to nakonec není špatné skóre. Navíc jsem se nemohla dočkat, až prozkoumám svou poslední denní zastávku v Tažení Birdie.

Urazila jsem parkem vzdálenost asi tak tuctu bloků a došla k budce se vstupným.

„Mohla bych si koupit lístek, prosím?“

Kluk za sklem zavrtěl hlavou. „Je zavřeno. Poslední jízda byla v pět. Už tady jenom uklízím.“

Podívala jsem se na kolotoč. „A kdybych… jen zašla dovnitř a podívala se na koníky?“

Kluka moje žádost nevyvedla z míry. Pokrčil rameny. „Pro mě za mě. Ale musíte přelézt plot. Ochranka už ho zamkla.“

Znovu jsem se ohlédla na kolotoč. Kolem byl metr a půl vysoký plot. Už to bylo dlouho, co jsem naposled prováděla něco takového. Ale proč ne, sakra? „Dobře.“

Nějak se mi povedlo ho zdolat a neroztrhnout si džínsy. Začala jsem obcházet pestrý kolotoč a hledat to, co mi začínalo připadat spíš jako vzácný jednorožec než jako černý kůň s dlouhou světlou hřívou. Dostala jsem se skoro do půlky a najednou jsem ztuhla na místě.

Bože můj.

To je on!

A dokonalý! Zatleskala jsem. Nejenom že to byl černý kůň se světlou hřívou, ale všechna čtyři kopyta měl ve vzduchu, jako by uháněl tryskem – hnal se jako vítr.

Přelezla jsem plot zase zpátky a rozběhla se k budce. Kluk právě zamykal dveře.

„Můžu si prosím koupit lístek?“

Zamračil se. „Už jsem vám řek, že je zavřeno.“

„Já nechci jet hned teď. Chci jenom koupit lístek. Vlastně dva.“

„Už jsem zavřel pokladnu.“

Z nadšení, že jsem našla svého jednorožce, jsem to trochu přehnala. „Dám vám za ně padesát dolarů.“

Kluk ukázal na ceduli nalepenou na skle. „Víte, že stojí jenom tři dvacet pět, že jo?“

„Vím. Ale vážně je potřebuju. Propadnou někdy?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ty platí pořád.“

Otevřela jsem kabelku a vytáhla padesátidolarovku. Zamávat penězi, to v New Yorku na ulici vždycky vyjde. Anebo vám vyškubnou celou peněženku a zdrhnou. Ale to se mi stalo jenom jednou.

Držela jsem bankovku mezi dvěma prsty. „Padesát dolarů. Jistě vám nebude trvat víc než pár minut, než tu pokladnu zase otevřete. Zbytek je váš.“

Kluk mi sebral peníze z ruky. „Hned jsem zpátky.“

Bylo mi, jako bych vyhrála v loterii… přeplatila jsem dva lístky na kolotoč o třiačtyřicet dolarů a padesát centů.

Jo, jsem marná.

Po sedmi hodinách putování po třech částech města, po čtyřech bídných rande a jednom, které se nekonalo, jsem odcházela z parku celá opojená s lístky bezpečně uloženými v kabelce. Připadalo mi, jako bych vyhrála bitvu. Ale ve skutečnosti to byla jenom půlka bitvy. Protože jak sakra dostanu malou Birdii do Central Parku?

4. KAPITOLA

SADIE

Rozhodla jsem se, že zbytek nechám na osudu. Já vím, já vím… po všem tom pátrání po černém koni a podplácení prodavače lístků v parku mi pořád nějak nesedělo té holčičce psát. A tak jsem vložila lístky do krabičky, zabalila do vánočního papíru s cukrovými hůlkami a poslala jí je. Pokud tam půjde, tak tam půjde. A ani v tom případě není jisté, že si všimne, k čemu se ji pokouším dovést. Uplynuly skoro dva týdny, žádný dopis nepřicházel, a tak jsem si říkala, že moje hra na Santu možná pro letošní léto skončila.

Až do té doby… než jsem na chodbě v redakci uviděla Devin. Zažrala se do té blázivé ságy se Santou a Birdií skoro tak jako já. Každý den, když mi nesla poštu, pátrala, jestli nedošel kýžený dopis. Její zklamaný výraz mi vždycky prozradil že nic, ještě než vešla do mé kanceláře. Ale dneska… doslova přihopsala a zubila se od ucha k uchu.

„Je to tu!“ Zvedla obálku a zamávala jí. „Je to tu!“

To nám oběma přeskočilo?

Nebyla jsem si jistá. Ale tohle zjišťování muselo počkat, dokud si nepřečtu ten zatracený dopis.

Milý Santo,

miluju Central Park. Já nevěděla, že je tam kolotoč. Ptala jsem se táty, jestli mě tam vezme o víkendu, ale nemohli jsme jet kvůli potopě. Něco se stalo s rezavým starým potrubím v kuchyni u táty v restauraci a musela přijet Magdalene. To je moje chůva. Ptala se mě, jestli do toho parku nechci jít s ní, ale já tam chtěla s tátou. Minulý týden poslala naše nová učitelka celé třídě uvítací dopis, tak jsem mu řekla, že ty lístky byly v něm. Zkrátka, každou sobotu ráno v devět chodím na taneční hodiny a táta slíbil, že můžeme jít hned potom. Takže tam jdu tenhle víkend! Díky, že jsi mi ty lístky poslal.

A ještě něco jsem ti chtěla říct. Pamatuješ si na Suzii Redmondovou? Na tu holku, co dostala morče? Psala jsem ti, že je nejhorší z celé třídy. Tak té jsem ostříhala vlasy. Sedí ve třídě přede mnou… a no, měla jsem nůžky. Ale ufikla jsem jí jenom kousek zezadu. Ani to nebylo moc. Možná by si toho ani nevšimla, kdyby ty zrzavý pramínky neobjevila na zemi. Každopádně si to zasloužila. V úterý jsem si vzala do školy moc pěkný růžový crocsy, co mi koupil táta. Suzie stála s bandou kamarádek a hned spustila: „To jsou crocsy? Páni, to se divím, že tě máma takhle pustila z domu. Jé, počkat, já zapomněla. Už je mi to jasný. Ty přece mámu nemáš.“

Možná se divíš, proč ti o Suzii píšu. Víš, táta mě nutí chodit v neděli dopoledne na hodiny náboženství. Minulý týden jsme se bavili o zpovědi. Jdeš do kostela a řekneš faráři všechno, co jsi udělala špatně, a on ti nařídí, že se máš pomodlit, a tím se všechno spraví. S tebou to třeba funguje taky tak. Protože nechci, abys to o Suzii zjistil sám a kvůli tomu tátovi nepřinesl tu kamarádku.

Díky! Mám tě moc ráda!

Birdie

P. S. – A chomáč Suziiných vlasů jsem si nechala a mám je v krabičce na šperky.

Sesypala jsem se asi tak o tři vteřiny dřív než Devin.

„Bože můj. Já si tu holku tak zamilovala!“ hlesla jsem.

Devin se zasmála. „Ona si myslí, že Santa Claus funguje jako katolická církev. Někoho zamorduješ, a svatý Petr ti stejně otevře nebeskou bránu. Ustřihneš spolužačce vlasy, a stejně dostaneš dárky od Santy.“

Musela jsem si otřít slzy z očí. „Měla bych jí napsat, že má třikrát zazpívat Rolničky, rolničky a dvakrát Tichou noc.“

Obě jsme se zasmály a pak si Devin povzdychla: „Bože, ta Suzie je ale potvora. Vsadím se, že její máma je taky pěkná kráva.“

„Přesně tak. Pořádný spratek je to. Škoda, že vážně nejsem Santa. Dala bych jí letos do punčochy jenom uhlí a jinak nic.“

„A chudák Birdiin táta. Ten chlap nemá klid. Mrtvá manželka, vkus na boty pod psa, prasklý potrubí.“ Devin vykulila oči a zvedla prst. Jediné, co jí v tu chvíli chybělo, byla bublina nad hlavou s nápisem „Mám nápad“!

Zasmála jsem se. „Neříkej…“

„Půjdeme v neděli do Central Parku a budeme hlídkovat u toho kolotoče. Uvidíš, jak se bude Birdie tvářit, jestli si všimne toho černýho koně, a já konečně omrknu tatíčka. Cítím v kostech, že bude sexy.“

„To nemůžeme!“

„Proč ne?“

„Protože… je to… já nevím. Vlezlý.“

Devin se opřela o můj stůl. „Hmm. Nenutila jsi mě náhodou, abych s tebou šla stopovat toho chlapíka Blakea, co sis s ním párkrát vyšla, z práce až domů? Toho, co mu chodily textovky od nějaké Lilly a on ti tvrdil, že je to jeho máma.“

„Nebyla to jeho máma. Byl ženatý, sakra!“

„Přesně tak. Někdy je třeba být vlezlá.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Já ti nevím. Sledovat dítě mi připadá hrozný.“

„Tak to ber, že nesleduješ Birdii. Ale jejího supertátu jako já!“

„Skoro se mi do toho chce jít, abych ti dokázala, že se pleteš.“ Představovala jsem si muže zhruba jako mého tátu v době, kdy máma umřela. Jenomže Devin čekala nějakého supermodela.

Zaklepala mi na stůl. „Tak mi to dokaž. Stavím se v devět a v půl desátý můžeme být v parku. Jak dlouho tak trvá taneční lekce? Nanejvýš hodinu?“

„Já nevím…“

Devin došla ke dveřím a tam se zastavila. „Uvidíme se zítra ráno. A jestli mi neotevřeš, jdu sama.“

„Nechce se mi věřit, že to fakt děláme.“

S Devin jsme dojely linkou C na Columbus Circle, zastavily se ve Starbucksu a pak se vydaly ke kolotoči. Moje družka ve zločinu přišla oblečená jako agent, od hlavy po paty v černém, tmavé brýle, vlněnou čepici… v červenci. Měly jsme štěstí, že je tohle New York, jinak by se na ni lidi koukali jako na pošuka, a právem. Na druhé straně já měla džínsy a tričko Aerosmith. Protože… no, víte… Steven Tyler a ty jeho rty. Dokonce mi nevadilo, že už mu je k sedmdesáti. Stejně bych si je uměla vychutnat.

Posadily jsme se na lavičku napravo od kolotoče, ne přímo před ním, ale stejně jsme měly dobrý výhled na všechny, kdo přicházeli a odcházeli. Zaujaly jsme pozorovací pozici a já se začala vážně stydět za to, k čemu se tu chystáme – narušit soukromí malé Birdie.

„Neměly bysme to dělat.“

Devin mi položila ruku na rameno a stiskla mi ho – pro jistotu, kdybych se náhodou pokusila vstát. „Už v tom jedem. Nepokoušej se zdrhnout.“

Svezla jsem se zpátky na lavičku. „Dobře.“

Seděly jsme tak skoro hodinu, popíjely kafe, vyměňovaly si drby o práci a rozhlížely se po malé holce a jejím tátovi. Podívala jsem se na telefon, kolik je. „Už bylo jedenáct. Podle mě nepřijdou.“

„Počkejme do půl.“

Protočila jsem panenky. Ale kašlu na to, jednou jsme tady, vydržím to ještě chvíli, jinak to budu mít na talíři do smrti. Přesně o půl dvanácté jsem vstala. „Jdeme, Lacey.“

„Kdo?“

„Cagney & Lacey. To byl seriál, co se na něj koukala máma, když jsem byla malá. O dvou ženských detektivkách.“

„No a která byla víc sexy? Možná nechci být Lacey.“

Zasmála jsem se. „Buď si, která chceš.“

Obrátila jsem se, abych vyhodila kelímek od kafe do koše vedle lavičky, a chystala se k odchodu. V tu chvíli jsem zahlédla malou holku s mužem, kteří právě vešli do parku. Byli ještě dost daleko, ale zdálo se mi, že by to mohla být Birdie. „Bože můj. Sedni si! Sedni si! Podle mě jsou to oni.“

Naše zadky dopadly zpátky na lavičku současně. Devin se naklonila a zamžourala tam. „Jseš si jistá?“

Popadla jsem ji za paži a stáhla zpátky. „Ne tak okatě.“

Dívaly jsme se, vůbec ne nenápadně, jak se ten muž s holčičkou blíží. Byl vysoký, se širokými rameny, v džínsech a tričku. Držel dívenku za ruku. A ona měla… trikot a baletní sukénku. Musí to být Birdie!

„Panebože. Jsou to oni!“

Mlčely jsme jako pěny, zatímco se ti dva blížili ke kolotoči. Když se dostali tak blízko, že jsem jim viděla do tváří, zalapala jsem po dechu. „Pane jo. On je…“

Devin mě popadla za ruku. „Zabírám si ho. Chci s ním mít děti.“

Nevěřila jsem vlastním očím. Čekala jsem moderní verzi svého táty z doby před dvaceti lety, ale ten muž přede mnou byl všechno, jen ne to. Aby bylo jasno, táta je úžasný, ani trochu sešlý. Ale tenhle chlap… byl… k smrti… nádherný. Páni. Prostě… jo. Páni.

Sebastian Maxwell měl tmavé vlasy, perfektní postavu, nádherné rty. Dělala jsem si legraci z toho, jak Devin čekala supermodela, ale tenhle chlap ho vážně mohl dělat. Měl takové ty delší rozcuchané vlasy, které si prohrábne rukou a vypadá, jako by právě skončil focení. Jo, takhle vypadal. Byla jsem naprosto a dokonale oněmělá.

Tak mě zaměstnalo zamilované zírání na tátu, že jsem skoro zapomněla na pravý důvod, proč jsem se nechala přemluvit, abych sem přišla – abych viděla, jak Birdie zareaguje, když uvidí černého koně. Stálo mě to veškerou sílu vůle, ale nějak se mi povedlo soustředit se na děvče. Předložili obsluze lístky a já je sledovala, jak procházejí branou a míří ke kolotoči. Obešli ho asi ze čtvrtiny a pak Birdie ukázala na bílého koně a usmála se. Táta ji zvedl, vylezl na kolotoč a posadil ji do sedla.

Sakra. Kolem černého koně ani neprošla.

Takové zklamání.

Ale zanedlouho se mi nálada zase zvedla… když se její táta sehnul, aby dceru připoutal.

To je ale zadek. Žárlila jsem na džínsovinu, která objímala to pevné pozadí.

Sebastian se vyhoupl na koně vedle dcery a oba se smáli, zatímco čekali na začátek jízdy. Birdie se hihňala tátovu předstírání, že padá z koně, a hladila plastovou hřívu toho svého.

Jakmile se kolotoč dal do pohybu, svezly jsme se s Devin na opěradlo lavičky. Upřímně, úplně jsem na pár minut zapomněla, že vedle mě kamarádka sedí.

„Asi jsem se zamilovala.“ Položila si ruku na srdce.

„Tak to nezapomeň oznámit tomu mužskýmu, co ti navlíkl na prst ten nechutně veliký kámen.“

Usmála se od ucha k uchu. „Jenom to řekni. Devin Marie Abandandalová měla pravdu.“

Obrátila jsem oči k nebi. „No jo, je docela k světu.“

Devin se rozesmála. „To jsou teda kecy. Chtěla bys, aby teď rajtoval na tobě, ne na té plastové kobyle.“

Popravdě, podobnou zábavu už jsem si dost dlouho neužila. „Nech toho.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osudový dopis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.