© Éditions Michel Lafon, 2016

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Copyright © by Olivier Norek, 2016

Characters © Joana Kruse and Stephen Mulcahey

Face © Gallery Stock

Décor © D. R.

Author photo © Bruno Chabert

Translation © Tomáš Kybal, 2021

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-916-2

Veškeré mé díky patří policistům, soudcům,
soudním zapisovatelům, zástupcům prokurátorů,
advokátům, soudním lékařům i vězeňským dozorcům,
kteří mi důvěřovali, poskytli mi odborné rady a někteří
z nich se se mnou podělili o postřehy ze své těžké
každodenní praxe.

Prolog

Psycholožka mu po stole přisunula skleněný popelník. Skrz roletu, staženou do tří čtvrtin, pronikaly do místnosti sluneční paprsky a odhalovaly vznášející se kouřové arabesky.

„Mohl byste mi vyprávět, jak to všechno začalo?“

Muž krouživým pohybem zamáčkl cigaretu.

„Je to příběh, co má víc začátků,“ řekl.

Psycholožka nevědomky točila perem mezi prsty. Bylo zjevné, že ji ten muž naproti ní znervózňuje.

„Víte aspoň, proč jste tady?“

„Protože jsem zabil dva lidi. Bojíte se, aby se z toho nestal zvyk, ne?“

„Zabil jste jen jednoho člověka. A navíc v legitimní obraně. V tom druhém případě…“

Muž jí rázně a netrpělivě skočil do řeči.

„… zemřel člen mého týmu. Padá to na moji hlavu. To vyjde nastejno.“

Prohrábl si kapsu saka a vyndal z ní pomuchlanou krabičku cigaret. Pero teď už mezi prsty psycholožky kmitalo.

„Nikdo neprožil to, co se stalo vám. Nikdo vás nemůže soudit. Já bych jen chtěla, abychom to probrali od začátku, společně.“

„Od té vraždy, nebo od útěku z vězení?“

„Ještě trochu dřív.“

„Tak od únosu toho kluka?“

„To je dobrý začátek. A prosím vás, nevynechejte nic.“

Muž pokrčil rameny, vylovil z krabičky cigaretu a zapálil si.

„Fakt nechápu, k čemu by to mohlo být dobré, protože já jsem se už rozhodl.“

„Trvám na tom. Navíc za těchto okolností je tenhle rozhovor povinný, to víte.“

Dlouze potáhl z cigarety a pak s nechutí ustoupil.

„Jmenuju se Costa. Victor Costa. Jsem kapitán na kriminálce v 93. departementu.“

První část /
MEZI ČTYŘMI ZDMI

„Tady jsi úplně sám. Sám za sebe. A když si jednoho dne pomyslíš, že jsi získal přítele… Dej si na něj pozor.“

– SKALPEL

1/

Před třemi měsíci.

Věznice Marveil.
Blok 2 – cela pro nově příchozí.

Šíleně zamilovaný. Skoro závislák. Až k zešílení. Takže ona v tom vztahu nemohla dýchat. A čím víc se mu vzdalovala, tím víc on upadal do deprese. Do chorobné deprese. Nervy pak šlo těžko kontrolovat.

Jednou večer mu s kufry v předsíni řekla sbohem, ale on to odmítl přijmout. Přehradil jí cestu ke dveřím. Nato mu pověděla o tom druhém muži a v jeho mozku se něco rozpojilo. Přešel do modu útok. Udeřil ji do obličeje. Tou ranou ztratila rovnováhu a poklesla kolenem na podlahu, vyděšená tím úplně prvním aktem násilí; s krvácejícím nosem k němu zvedla hlavu. Podíval se na její rty, pomyslel na to, že je líbal někdo jiný, a pokračoval v bití jednou i druhou pěstí, znovu a znovu, až jí hlava poletovala ze strany na stranu, jako když šílený umělec drásá své plátno.

Poldové napsali ve svém hlášení, že obličej oběti byl jakoby celý zaražený dovnitř. Na pohotovosti se jí pokusili – neúspěšně – zachránit levé oko.

Během jeho zadržení tam byl psychiatr a dal mu pár prášků, aby zůstal v klidu. Ale už dvacet hodin nic. Nic od chvíle, co prvoinstanční soudce rozhodl o jeho dočasné vazbě.

Ze soudní cely se dostal do klece vězeňského vozu a pak do zvláštní cely vězení v Marveil, vyhrazené pro nově příchozí.

Než se za ním zabouchly dvoje dveře, dřevěné a kovové, zeptal se dozorce:

„Jak jí je?“

Dozorce byl o polovinu mladší než on a zkusil dělat ramena.

„Ustup o krok, ať můžu zavřít dveře.“

„Přijdete ještě? Nemůžete mě tady nechat bez prášků!“

„Zítra uvidíš velitele vězení a ten tě posoudí. Podáš mu oficiální žádost o návštěvu psychiatra, a když to půjde dobře, prášky budeš mít do dvou týdnů. A hlavně když se budeš dobře chovat a ustoupíš, abych mohl zavřít ty dveře.“

„Dobrá, ale co dneska večer?“

Dozorce položil ruku na sprej se slzákem zavěšeným u opasku a vězeň ustoupil o krok dozadu.

„OK, OK. Tak jen cigaretu a oheň, to by šlo? Nekouřil jsem už tři dny.“

„To nejsi sám. Nech mě dokončit obhlídku a já se za tebou ještě stavím.“

Vězení Marveil.

Videoostraha – 23:30.

Na kontrolních monitorech skýtaly všechny cely nově příchozích tentýž obraz. Vězni seděli na postelích, neschopni usnout, hleděli do prázdna a pokoušeli se pochopit svou situaci. Hlavně ji přijmout. Plané naděje prodlužují čas a ničí nervy. Rezignace umožní být v klidu. Přijmout svůj trest je jediný způsob, jak ho snášet. Ale toto smíření může nějakou dobu trvat.

V cele číslo 6 vězeň vstal. V kontrolní místnosti se oba noční dozorci chystali k večeři, střídali se s krabičkami do mikrovlnky, aby si ohřáli jídlo z domova. Vězeň se zabalil do pokrývky a posadil se doprostřed cely. Miska jednoho z dozorců se točila v mikrovlnce a ohřívala zapékané nudle od včerejška. Z povlečení a syntetické přikrývky počaly stoupat první proužky kouře. Mikrovlnka cinkla. Jídlo bylo hotové. Dozorce uchopil svou umělohmotnou krabičku na jídlo, bez velkého nadšení ji otevřel, a když zjistil, že malý stolek je již obsazený jeho kolegou, zamířil k židli u panelu s kontrolními obrazovkami. Položil na pracovní desku příbor, rozbalil ubrousek, zdvihl oči a zařval:

„Hoří! Kurva, šestka se zapálila!“

Plameny se natolik rozhořely, že obrazovka přestala plnit svůj úkol a skýtala již jen bílý obraz.

Oba dozorci doběhli poklusem ke kolegovi na obhlídce, kterého mezitím zburcoval řev. Už rozmotal část požární hadice a všichni tři ji začali natahovat směrem k cele číslo 6 na konci chodby. Samozřejmě té poslední.

„Tahejte, sakra, doprdele! Tahejte!“

Ten, co nadával, očividně velitel družstva, se obrátil na dozorčího na obhlídce.

„Demarco! Běž otevřít tu celu, ať se to tam propláchne! Pohyb!“

Minuli trojku, pak čtyřku, zasekla se jim hadice, zatáhli silněji a roztáhli smotek, čímž získali ještě pár metrů, minuli pětku a naráz se zastavili, s hadicí nataženou k prasknutí, přesně půl metru od vchodu do cely číslo 6. Bez jakékoli možnosti otočit ji k výhni a poslat tam aspoň kapku vody. Demarco stál ve dveřích, které právě otevřel, ochromený pohledem na tu ohnivě zářící kouli, ze které šlehaly plameny a olizovaly stěny a strop. Pokrývka a povlečení se tavily a spojovaly se s kůží v jednu hmotu, spojení látky, plastu a masa. A pach spálené tkáně.

„Hadice je moc krátká!“

„To není možné. Tahejte, sakra! Demarco, doprdele! Pojď nám pomoct!“

Ale i kdyby ti tři muži měli sílu za šest, nic by to nezměnilo. Na té hadici, jejíž funkčnost nebyla správou věznice nikdy zkontrolována, scházel metr už od její instalace.

Jeden z dozorců běžel pro hasicí přístroj. Pokožka i kůže už byly spálené a ve štiplavém černém kouři se nyní škvařil tuk. Vězeň už dlouhé vteřiny nekřičel.

Později, když byly vyprázdněny dva hasicí přístroje, udělala bílá chemická pěna ze spáleného těla sněhuláka.

Velitel družstva to nazval grilovačkou. Prohlásil, že to není první případ, a chtěl evidentně pomoci tomu novému, který byl na obchůzce.

„Nedalo se nic dělat, OK? Slyšíš mě, Demarco?“

Z Demarca nevypadlo ani slovo a bylo silně pravděpodobné, že podporu vedoucího družstva ani neslyšel. Vypadal, že se probere až příští týden.

„Bude třeba předat tu informaci na velitelství do Rotundy, aby se posílily prohlídky nově příchozích. Jak se ten chlap mohl zapálit?“

Po této otázce se Demarcovi sevřel žaludek. Ruka mu sklouzla podél stehna ke kapse uniformy. Prázdná. Vedoucí dozorce si všiml, že ten nový přešel od šokované bledosti k chorobné zsinalosti.

„U toho jsi nikdy neměl první týden být, Demarco. Moc mě to mrzí. Požádám, abys dostal den na zotavenou.“

Demarco potichu přikývl a zamířil k toaletám. Ponechal ostatní v přesvědčení, že si tam jde vyprázdnit žaludek. Když byl sám před zrcadlem, začal si horečnatě prohledávat kapsy saka. Byly také prázdné. Málem ztratil vědomí a jen díky umyvadlu se udržel vstoje.

Vrchní dozorce probudil uprostřed noci svého přímého nadřízeného, velitele vězení, majitele kouzelné vilky v Marveil, jejíž světla se rozsvěcovala postupně s tím, jak přecházel s mobilem u ucha z místnosti do místnosti a poslouchal špatné zprávy. Jeho podřízený pokračoval v hlášení.

„Vzhledem k tomu, jak se ten nový tvářil, myslím, že ten zapalovač dal vězni on.“

„Seš si tím jistý?“

„Přijímací prohlídku jsem u něj dělal já. Neměl u sebe nic.“

Velitel vězení si naplnil v kuchyni sklenku chladnou vodou a uklidňujícím pohybem poslal svou ženu opřenou o zárubeň dveří, aby se vrátila do postele.

„Dobrá. Dejte mu pár dní odpočinku. Jestli za vámi přijde s výčitkami, pošlete mi ho. Využijeme toho, věznice není odpovědná za svoje mrtvé.“

2/

Ve městě Marveil je největší věznice v Evropě. Takový nepohodlný soused, nechtěné dvojče. Velké dvojče. Přesně sto čtyřicet hektarů. Když si vezmete plán Marveil a přeložíte ho v půli, město a vězení se úplně překrývají, dokonale, symetricky jako Rorschachův test.

K dovršení té nesnáze dostávají vězení jednoduše jména podle míst, kde stojí. Takže když řeknete, že bydlíte ve Fresnes nebo ve Fleury-Mérogis, ten, co vás poslouchá, si vás už představuje jako vraha nebo násilníka. A Marveil se tomu pravidlu nevymyká.

Vězení velikosti města, místní velitel je jako starosta, dozorci jako policisté a obyvatelé jsou samí zločinci.

Pět set metrů od centra města a od rodin vykonávajících své týdenní nákupy se nacházejí první mříže a ostnaté dráty obklopující oprýskané náspy betonového monstra dusivého architektonického provedení. Při jeho otevření v roce 1970 se řeklo, že je to „pýcha francouzského vězeňského systému“.

Dnes je z něj džungle plná násilí, které dozorci kontrolují jen zdálky, aniž si troufají vejít do cel nebo na vězeňský dvůr. Prostředí, kde se i ten nejostřílenější lump stane zranitelným jako mýdlová bublina.

A do tohoto chlívku pro zuřivce právě přistál Nunzio Mosconi řečený Nano, dvaadvacet let, spíš jemný typ, žádné velké prohřešky, naprosto nepřipravený. Po vyloupení klenotnictví, které se přitom zdařilo. Kvůli pitomým číslovaným luxusním hodinkám, které nikdy neměl nosit. Klukovská chyba nováčka.

Špatná karma, Nano.

*

Alex čekala venku, před hlavním vchodem do věznice. Típla na zemi už třetí vajgl. Kolem ní čekaly na obrovském parkovišti obklopeném poli na chvíli v hovorně další ženy i celé rodiny. Nikdo, kdo by se jich ujal. Tlampač upevněný nade dveřmi jen vychrlil seznam jmen. Alex zaslechla to své a s malým černým sportovním vakem v ruce zamířila k příjmu. Za přepážkou s telefonem a neprůstřelným sklem nepřístupné obličeje dozorců. I oni jsou ve vězení.

„Jdu za Nunziem Mosconim.“

„Vy jste?“

„Alex Mosconiová. Jeho sestra.“

Ověřování na seznamu návštěv. Zaznění zvonku, zvuk mechanického zámku. Vedle obrovských hlavních dveří se otevřely ještě jedny, menší. Alex prošla detekčním rámem, pak tunelem s rentgenovými paprsky. Stále svírala v rukou sportovní vak s nadějí, že jeho obsah dodá bratrovi odvahy. Byla nasměrována k Rotundě, neuralgickému středu věznice.

Z Rotundy vychází hvězdicovitě pět ramen, které dodávají Marveil tvar pětihranu. Tyto větve tvoří pět vězeňských bloků, oddělených od sebe vycházkovým dvorem. V jednom vězeňském bloku by mělo být osm set vězňů a v pěti tedy celkem čtyři tisíce míst, ale důmyslná organizace prostoru, které někteří říkali prachsprosté přecpávání cel, umožňovala umístit jich tam tisíc nad maximální kapacitu.

Z Rotundy byla Alex eskortována s dalšími návštěvníky ke schodišti vedoucímu k chodbě s kabinkami hovorny. Každá chodba a každá cela jsou jedna jako druhá, takže jakmile se tam člověk ocitne, nemá se čeho chytit. V každé části toho vězení je to jako v nějaké jiné. Nejste nikde.

Na základě předloženého průkazu totožnosti dostala povolení ke vstupu a bylo jí přiděleno číslo kabiny.

Alexin vak byl otevřen a prohledán. Nějaké čisté šaty, časopisy a hrací karty. Seznam povolených věcí pro vězně nyní znala skoro zpaměti. Jakmile byly mříže do chodby otevřeny, další kontrola totožnosti, další kovový detekční rám. Před třemi dny jednomu dozorci proklála krk zašpičatělá rukojeť kartáčku na zuby. Propíchnutá krkavice. Zachráněný na poslední chvíli vězeňskými zdravotníky. Hodně krve na bílých dlaždičkách. Vedení se pěkně vyděsilo. Personál byl na nervy. Vnitřní i vnější kontroly od té doby zesílily.

Alex se podívala na svůj lístek od kabiny v hovorně a zamířila k číslu 8. Úplně průhledná kabina z plexiskla, žádné soukromí. Uvnitř už na ni čekal Nano se sklopenou hlavou. Když se otevřely dveře, zdvihl hlavu a Alex dostala ránu do srdce.

„Sakra… ale kdo ti tohle udělal?“

Až na to, že byla žena a byla o osm let starší, byla Alex kopií svého mladšího bratra. Měla jeho andělskou tvář, bledě zelené oči i trochu vyzáblou postavu.

„Povídej, Nano.“

Popotáhl a ona přímo cítila bolest vystřelující z jeho rozbitého nosu a zasahující i jeho nateklé pravé oko a bolavá žebra.

„Nechtěj to vědět. Stejně nemůžeš nic dělat. Byla jsi za advokátem?“

Alex na něj upřeně pohlédla. Její bratříček odmítal realitu.

„Nano, je mi líto. Žádný advokát už není. Je konec. Nevím, co se dá ještě čekat, kromě odkladu trestu.“

To bylo pro ni to nejbolestnější. Postavit čelem k realitě kluka, co se pořád ještě upíná k naději.

„Víš, že kdyby to šlo, vyměnila bych si to s tebou,“ řekla nakonec zbytečně.

Nanovi se zadrhl hlas.

„Musíš mě odsud dostat, Alex, já tady chcípnu. Chcípnu, nebo mě tu oddělají.“

Kolem prošel strážný v kapsáčích, vojenské blůze a modré košili a zkontroloval přes plexisklo vnitřek kabiny. Pozdržel se u Alexiných boků a nestydatě jí přejel pohledem zadek a nohy. Na ulici by mu vrazila koleno do koulí pro výstrahu. Tady stiskla zuby a nechala to být.

„Nano, řekni mi, kdo tě dostal do tohohle stavu.“

„Můj spoluvězeň.“

„Zkurvysyn. Nekecáš? Advokát mě ujistil, že noví mají zvláštní celu.“

„Jo. Já si to taky myslel. Ale mě hned hodili do velkýho prádla. V celách pro nově příchozí prý byl minulý týden nějaký požár. Ještě tam oškrabují zdi.“

„A nemůžeš si promluvit s bachaři?“

„Ti na to kašlou. Kdybych já hořel, ani by na mě neplivli.“

Alex se nenápadně ujistila, že na ni nikdo nekouká, pak si strčila ruku do podprsenky a vytáhla z ní simkartu do mobilu. Detekční rámy byly tak špatně nastavené, že do Marveil bylo možné pronést s trochou odvahy a chytrosti všechno.

„Sto jednotek, jak jsi chtěl. Myslíš, že se tady dá sehnat mobil?“

Nano si zastrčil simku do úst a jazykem ji upevnil mezi dáseň a tvář.

„To není pro mě. To je pro Mašinu.“

„Pro Mašinu?“

„To je přezdívka mého spoluvězně. Tady nemá nikdo jméno. Všichni mají přezdívky.“

„A jak říkají tobě?“

„Šprt. Protože mluvím spisovně.“

Ozvalo se pronikavé zazvonění oznamující konec půlhodiny v hovorně. Nano chytil sestru za ruku.

„Alex, můžeš pro mě něco udělat?“

„Cokoli chceš,“ ubezpečila ho.

Ostatní návštěvy už vstávaly, a jelikož to bylo jediné rozptýlení tohoto týdne, každý vězeň se díval, kdo za kým přišel. Aby záviděli, nebo se posmívali. Nano sklopil oči, protože to, o co chtěl žádat, bude pro oba trapné.

„Než odejdeš… polib mě na ústa. Přede všemi.“

Alex to hned nepochopila. Pak si uvědomila, že je třeba, aby její bratr ukázal svou mužnost v prostředí, kde je každá slabost využita.

Vstala, naklonila se přes stůl, který je dělil, schválně si nechala vyhrnout tričko a odhalit útlý pas a pak ho objala a dlouze a něžně ho políbila. Dost dlouze, aby si to všichni užili. Dozorci, kteří pohotově ukončovali každý fyzický kontakt, měli pár vteřin trpělivost. Ostatní vězni si zaznamenali tu scénu, tu zlatavou pokožku i ty křivky, aby si ji mohli po setmění znovu promítat.

Alex opustila kabinu číslo 8, a než došla za eskortou k východu, otočila se k Nanovi a zavolala dost hlasitě:

„Miluju tě, bejby!“

3/

Blok 3 – cela 324.

„Mašina“ (vražda) a „Šprt“ (loupežné přepadení).

Dozorce otevřel dveře, zacinkal přitom těžkým svazkem klíčů, a Nano vešel dovnitř ke svému spoluvězni. Dveře se za ním zavřely a zámek zapadl s kovovým klapnutím, suchým a nekompromisním jako rozsudek.

Upatlané stěny polepené plakáty auťáků a porna v detailu, usmolená podlaha, dvě zablešené postele, praskající přenosná televize zapojená čtyřiadvacet hodin v jednom kuse, dřevěný stůl s deskou propálenou zfušovanými vařiči a záchod, kde soukromí zajišťoval jen zatažený závěs. Pach potu, moči a špíny. Zamřížované okno. Vedro. Nehybný vzduch.

Uprostřed těch předepsaných devíti čtverečních metrů dělal mohutný černoch kliky a nahlas je počítal. Přestal na dvě stě třiceti a vstal, zpocený, se dvěma velkými mapami v podpaží, žíly na čele naběhlé krví. Přezdívka Mašina k němu pasovala.

„Tak co, Kotě, viděl ses se svým chlapem?“

Nano se posadil na postel a položil na ni vak, který mu přinesla sestra.

„Byla to moje holka.“

Mašina k němu přistoupil a uštědřil mu zvučnou facku.

„Ty nemáš holku, Kotě, ty jsi buzna.“

Fakt by byl dal přednost „Šprtovi“, přezdívce, kterou si vymyslel před sestrou. Ale jeho něžný pohled, mládí a jemné rysy nehrály v jeho prospěch a zařadily ho mezi oběti. Nano inkasoval tu ránu bez mrknutí oka. Nebyla první.

„Máš pro mě tu simku a karty?“

Nano otevřel vak a začal hledat. Mašina mu ho netrpělivě vytrhl z rukou, vysypal jeho obsah na podlahu a sebral si hrací karty. Nano si pak strčil prst do pusy a podal mu telefonní simkartu. Podřídil se požadavkům svého spoluvězně, snad bude mít klidné odpoledne. Ale Mašina neměl žádnou návštěvu už dávno a zmocnila se ho jistá frustrace. Frustrace, kterou uměl řešit jediným způsobem.

„Pojď sem. Snad jsem ti neublížil?“

Nano vstal. Jednou zůstal na místě v postoji opovážlivého odporu a teď věděl, že to nebyl dobrý nápad. Černoch se natáhl na své lůžko.

„Dělej, a jemně, kluku.“

Nano si klekl na kolena, zavřel oči, a když do dlaně uchopil Mašinův pyj, začal si v duchu přeříkávat jako mantru: „Jednadvacátý den dočasné vazby. Ten dvaadvacátý bude snad lepší.“

4/

Vycházkový dvůr bloku 3, tzv. Džungle.
Trvání: 1 hodina

300 vězňů – 1 dozorce na strážní věži.

Dvaadvacátý den. Nano se vmáčkl do kouta mezi železobetonovou zeď a mříž, jejíž celá horní část byla omotaná ostnatým drátem. Pokračoval ve svém oblíbeném snění. Že je neviditelný. Neviditelný mezi vlky.

Další jeho bdělé snění ho navracelo na Korsiku, kde jako malý kluk běhával po pláži, se zavřenýma očima, aniž mu hrozilo, že narazí plnou parou do nějakého vězně nebo to nabere do ostnatých drátů.

Běžet se zavřenýma očima. Být neviditelný. Zkrátka jako na svobodě.

Po dvoře se potulovalo několik stovek vězňů. Někteří nějak sportovali, jiní kouřili jointy nebo probírali poslední drby. Další si v hloučcích vyprávěli o svých statečných kouscích nebo rozvažovali o svém příštím záměru. Všichni se měřili pohledem a nedůvěřivě se odhadovali. Stovky vězňů a stovky hrozeb.

V severozápadním rohu dvora stála asi dvacetimetrová strážní věž a z prosklené kontrolní kabiny sledoval jeden dozorce dalekohledem pohyb vězňů. Strážní věž nestála přímo na zemi, ale byla postavená na třímetrových betonových pilířích, aby na ni vězni nemohli vylézt. Pod věží tedy existovalo slepých třicet metrů čtverečních bez kontroly. Třicet metrů čtverečních, kam nebylo radno chodit.

Tady budoucnost znamená jen zítřek, a před tou budoucností zaplavil Nana záchvat úzkosti. Zrychlený dech, rozmazané vidění, knedlík v hrdle. Příznaky pěkného záchvatu úzkosti přesně tam, kde se to nehodilo. Věděl to, tohle už dlouho nevydrží. Na tohle peklo nebyl dělaný nikdo, a hlavně ne on. Nějaký muž se o metr dál opřel zády o stejnou mříž jako on.

„Pořádně se nadechni.“

Nano si ho všimnul až v této chvíli a celé tělo se mu křečovitě stáhlo. Individuum rovnající se potenciálnímu nebezpečí. Důkladně si ho prohlédl. Asi čtyřicetiletý, bledá pokožka, oholená hlava, sevřené čelisti a chladnokrevný temný pohled. Neznámý pokračoval:

„Pořádně se nadechni. Jestli tě uvidí bulit, začnou si s tebou hrát.“

Nano se vzchopil.

„Já bych nebrečel.“

„Tak to je dobře. Co tu děláš?“

„Loupež.“

„Na to kašlu. Všichni kašlou na to, proč jsi tady, leda bys byl práskač nebo pedofil. Já se tě ptám, co děláš tady u Altánku?“

Když ten neznámý viděl, jak se Nano tváří, pochopil, že je třeba mu vysvětlit pár pravidel.

„Sakra. Odkdy jsi tady? Tohle všechno bys měl vědět. Té zóně pod strážní věží se říká Altánek a rozhodně se tam nechceš nechat zatáhnout. Pojď, projdem se.“

Nano dobře věděl, že každá přízeň, každá služba i drobná rada mají svou cenu. A nechtěl být dlužníkem. Vyhonit Mašinu dvakrát denně mu stačilo.

„To je dobré, já zůstanu tady. O nic jsem tě nežádal a nemám ti co dát.“

„V pořádku, kluku, nejsi můj typ…“

Mužova pozornost se přenesla znovu do rohu dvora. Znepokojeně zopakoval svou radu.

„A věř mi, musíš se odsud pohnout.“

Asi dvacet metrů od nich v rohu dvora seděl na malém kousku uváleného trávníku podsaditý muž vzhledu árijského skinheda, potetovaný od krku po paže, a nepříliš nenápadně si balil jointa. Přišla k němu skupina šesti mladých vězňů předstírajících, že se mezi sebou baví. Byli vysocí a hubení, všichni v teplácích, a jak šli a pochechtávali se, připomínali hyeny rozhlížející se kolem, jako by odkudkoli mohla přijít nějaká nekalost, zatímco tu příští nekalost chystali oni. Sotva prošli kolem toho potetovaného, otočili se a zaskočeného muže zvedli ze země a odvlekli ho do Altánku. Muž, nesený jako lovná zvěř, máchal rukama a nohama do prázdna. Tu a tam se ozvalo zapískání. Nebylo od strážných, ale od vězňů, svolávajících se k chystané podívané. Někdo dostane nakládačku a o to nikdo nechtěl přijít.

V protilehlém rohu dvora hrál Mašina partii pokeru s několika dalšími vězni. Zdvihl oči směrem k tomu ruchu: trestání ve slepé zóně. Těch uštědřil mnohem víc, než dostal. Ta věc už pro něj byla dávno nezajímavá. Soustředil se na hru.

Pod strážní věží se shromáždil dav, tak hustý, že Nano nic neviděl. Bolestné výkřiky, veselé povzbuzování a pak za necelé půl minuty se asi šedesát diváků rozptýlilo a nechali tam na zemi bezvládnou oběť. Obličej na kaši a levá paže v anatomicky nemožném úhlu. Dva z hyen byli určeni, aby ho chytili za nohy a vytáhli z arény, aby ho viděl dozorce ze strážní věže. Slunce se odrazilo od dozorcova dalekohledu, ten zareagoval a tlampač vychrlil:

„Ke dveřím!“

Táhli ho po zemi – nechával za sebou krvavou šmouhu – a položili ho před vchodové dveře na dvůr, jež se nesměle otevřely. Vysunuly se z nich paže dozorců, chytly vězně, jenž byl pořád v bezvědomí, zatáhly ho dovnitř a dveře se zase zavřely. Oficiálně se nic nestalo a navrátil se klid. Nano, trochu vyděšený, se otočil k neznámému muži.

„Kurva, vždyť ho mohli zabít. Jak můžou nechat celou tu zónu bez dozoru?“

„Altánek? To je jen mrdník a pařírna. Uvolňuje se tam napětí. Kdyby to muklové nedělali tady, dělali by to ve svých celách, na chodbách, v jídelně, a z toho mají bachaři nahnáno. A tak jim nechají ring na vyřizování jejich sporů. Čím blíž jsi k Altánku, tím víc ti hrozí, že tě to vcucne, a aniž bych tě chtěl urazit, na to nemáš ramena.“

Prašnou betonovou podlahu pod strážní věží barvila rudá skvrna. Nano si uvědomil, že dvůr je možná ještě nebezpečnější než cela. I s tím hnusákem Mašinou. Napřáhl ruku.

„Děkuju, člověče. Já jsem Nunzio. Teda, Nano.“

„Já vím, Kotě. Já jsem Gabriel. Tady Skalpel.“

„Proč?“

„Říká se, že jsem podříznul ženskou.“

„A je to pravda?“

Skalpel se rozesmál.

„Samozřejmě, že ano.“

Vyzvánění oznámilo konec vycházky.

Nano využil toho anděla strážného, aby ho požádal o službu.

„V mojí cele to moc dobře neprobíhá. Myslíš, že bys mi mohl pomoct? Můžu ti nechat poslat peníze, jestli chceš.“

Skalpel ho se širokým úsměvem dvakrát poklepal po zádech.

„Tady jsi úplně sám. Sám za sebe. A když si jednoho dne pomyslíš, že jsi získal přítele… Dej si na něj pozor.“

5/

Blok 3 – cela 324.

„Mašina“ (úmyslné zabití) a „Kotě“ (loupež).

Mašina vešel do cely, se zaťatými pěstmi, očividně zuřil. Když se za ním zavřely dveře, uhodil dvakrát silně pěstí do stěny a Nano se schoulil na své matraci. Mašina zamířil ke svému lůžku, strčil ruku pod polštář a vytáhl odtud už ubalený joint. Postavil se znovu přede dveře, zabušil na ně a zařval hlubokým zvířecím hlasem:

„Dozorce! Hej, dozorce!“

Objevilo se oko, jež zastínilo špehýrku ve dveřích.

„Hej, dozorce, dej mi oheň.“

„Ty už ho nemáš?“

„Ne, prohrál jsem ho v pokeru.“

Rachot klíčů, zámku, a pak se dveře otevřely. Dozorce natáhl zapalovač, zapálil Mašinovi jeho joint a ten si dal dva vonné šluky. Strážný zmizel v kouři a dveře se zase zavřely.

Marjánka. Taky způsob, jak si zajistit trochu klidu. Nezanedbatelná část vězňů se ocitla v Marveil pro drogové delikty. A že je droga tolerovaná přímo ve vězení, je ironie.

Než Mašinu napadne, že se do něj pustí, pokusil se Nano být soucitný.

„To mě mrzí, s tím tvým zapalovačem.“

Černoch potáhl z jointu jako vysavač a rozpálil jeho špičku doruda.

„Taky jsem prohrál ty tvoje karty. Budu potřebovat nový.“

„Řeknu své holce.“

„Taky jí řekni o její fotky bez šatů. Nevadí ti, že se podělíš?“

Nano si představil Mašinovu hlavu roztříštěnou o zeď.

„Ne, samozřejmě.“

Blok 3 – cela 321.

„Skalpel“ (vražda) a „Kuchtík“ (travičství).

Skalpel končil s holením, zatímco jeho spoluvězeň, starý šedesátiletý Turek čpící kořeněným pachem, dokončoval výrobu příručního ohřívače ze dvou konzerv a dvou elektrických odporů.

Jedna žiletka na měsíc. Otupená čepel prořízla Skalpelovi kůži na krku. Dal si na ránu kus toaletního papíru, aby těch pár kapek krve zastavil.

„Znáš Mašinu?“

Kuchtík ani nezdvihl hlavu, zabraný do svého kutilství. Dostal dvanáct let za travičství a už několik let zaujímal ve vězení místo kantýnského. Když jste potřebovali nějaké toaletní potřeby, dobrou baštu nebo žvára, Kuchtík vám to mohl sehnat.

„Jo. Patří ke gangu Blacks ze Saint-Ouen. Nedá se s ním moc vyjít a není moc chytrý. Blbá kombinace.“

Skalpel si smyl vodou zbytek holicí pěny a přejel si rukou po tváři. Kuchtík po chvíli pokračoval.

„To se na to ptáš kvůli tomu klukovi? Viděl jsem tě, jak se s ním na dvoře bavíš.“

„Myslíš, že se dá něco dělat?“

„Přestaň. Víš, že se musíme hlavně chránit před ostatními. Já těm zvířatům prodávám baštu, a proto mi dají pokoj. A taky proto, že já tady chcípnu. To oni respektují. A z tebe mají strach, že je zapíchneš, co vědí, že jsi uřízl ženě hlavu.“

„Podřízl jsem ji, ne jí uřízl hlavu. A nebyla to moje žena. Jednu ženu jsem měl. Tuhle jsem sotva znal. A hlavně, nic jsem neudělal.“

Turek zvedl zoufale oči k nebi.

„Ale sklapni už! Co mi dalo práce vytvořit ti tuhle legendu. Dokonce jsem ti vymyslel i tu přezdívku Skalpel. Poskytni si službu, Gabrieli, a zapomeň na toho kluka.“

Skalpel se podíval, kolik je hodin, popadl svůj ručník a postavil se před dveře.

„Půjdeš na pláž, Kuchtíku?“

„Ne, musím dokončit tenhle vařič pro celu 323.“

*

Skalpel šel v řadě s deseti dalšími vězni za dozorcem do sprch. V čele zástupu šli Mašina a Nano. Vlhká podlaha, popraskané ostré kachlíčky, soubor skvrn všemožných tělních tekutin hluboce zažraných do stěn, krysy a různá havěť, mykóza jistá. Každý se postavil pod rezavou růžici, z níž s potížemi vytékal slabý čůrek vody.

„Máte deset minut,“ řekl strážný a pak odešel z místnosti a nechal je bez dozoru.

Mašina a Nano stáli vedle Skalpela. Mohutný černoch si ho pár vteřin měřil pohledem a Skalpel nenechal tu nedůvěru projít jen tak.

„Přestaň na mě tak civět, nebo se zamiluju. Víš, že když jsem zamilovanej, nedopadne to dobře.“

Mašina se usmál a odhalil dva vyražené zuby. Znal drsnou pověst toho muže s vyholenou hlavou a temným, skoro prázdným pohledem. Rozhlédl se kolem a pak se jeho pozornost vrátila ke Gabrielovi.

„Myslím, že už jsi tam čistej, Skalpeli. Měl bys nás nechat chvíli o samotě.“

Sotva dokončil větu, do společných sprch vešli tři halamové a ostatní vězni rychle opustili místnost. Nano měl pořád sklopené oči, zatímco Gabriel odhadoval nově příchozí. Kdyby jednoho z nich zmasil, ostatní by možná couvli. Mašinu překvapilo, že tu Skalpel zůstal.

„Seš si jistej, Skalpele? Fakt mě nechceš poslechnout?“

Gabriel si připomněl první Kuchtíkova slova: „Jestli je tady něčeho fůra, tak to jsou trable a sračky, a buď si jistý, že to mít budeš. Tak nevyhledávej trable ostatních, mohl by sis pokazit zažívání.“

Střetl se s Nanovým pohledem. Mluvil za něj už jeho shrbený postoj. Podlehl, vzdal to, byla z něj oběť. Gabriel nerad sebral svůj sprchový gel a ručník a odešel ze sprch. K Nanově překvapení udělal Mašina totéž a mladík začal doufat, že se tomu vyhne. Posbíral si své věci a chystal se za ním, ale Mašina ho zabrzdil a položil mu ruku na rameno.

„Ne, ty tady chvíli zůstaň.“

Nano znepokojeně pohlédl na tři další vězně, kteří se svlékali, a pak řekl prosebně:

„Ale já už skončil.“

„Já vím. Ale tebe jsem taky prohrál v pokeru.“

6/

Pár metrů od dveří do sprch přepočítal dozorce Demarco dvakrát své vězně. Dvakrát, a jeden pořád scházel. Už měsíc sloužil za dozorce Chaberta, který prý má ošklivou ránu v krku od kartáčku na zuby obroušeného o betonovou podlahu a zašpičatělého jako dýka. Takže se rychle naučil identifikovat prostředí se silně sračkovým potenciálem: vycházkový dvůr, sprchy a jídelnu. Tady to byly se smířeným humorem vězňů Džungle, Pláž a Restaurace.

Věznice Marveil zažila tři velké éry. V letech 1970 až 1990 dodržovalo její vedení poměr mezi dozorci a vězni a umožňovalo vnitřní kontrolu nakloněnou pospolitému životu těch nejnebezpečnějších členů společnosti. Od devadesátých let se začalo se škrty v rozpočtu a následným přelidňováním vězení. Při jednom dozorci na sto vězňů byly potíže nevyhnutelné. Tehdy vstoupili dozorci do druhé éry Marveil, éry represí. Ostrých, někdy nespravedlivých, soustavných, tolerovaných vedením. Ze strachu, pro vlastní ochranu a – úchylky jsou vždycky – někdy pro potěšení. Tato cesta k násilí, když je seshora tolerována, se popisuje jako Luciferův jev. Američtí vědci a psychologové už v roce 1971 dělali pokusy s vysokoškolskými studenty-dobrovolníky, a vždycky to vyšlo: když máš právo, tak biješ.

Pak, kolem roku 2000, s pořád stoupajícím počtem vězňů, ještě omezenějšími stavy dozorců i prostor, které by držely v odstupu ten nejhorší chlív, nastalo třetí a poslední velké období věznice Marveil. Období lhostejnosti. Dozorce měl jedinou snahu – vrátit se domů celý. Nezbývalo už, než nechat vězně, aby se napadali, rvali, kšeftovali, brali drogy a sexuálně zneužívali slabší, a jediná hranice byla sebevražda nebo zabití.

Demarco začínal pomalu chápat rozdíl mezi sliby při nástupu do zaměstnání a realitou. Jako mezi fotkou na balíčku zmraženého jídla a tou hnusnou hnědou břečkou, kterou skutečně obsahuje. Vrátit se domů, za ženou a děckem, nic jiného nechtěl, ale teď to tady dvakrát přepočítal a jeden vězeň mu pořád scházel. Číslo 4657. Nunzio Mosconi.

Demarco otevřel dveře do sprch a v koutě spatřil bezvládné tělo, na které stékal čůrek ze sprchy. Ze rtů i z vnitřní strany stehen mu vytékala krev. Vešel dovnitř, zjistil, že břicho se ještě pozdvihuje a že vězeň tedy dýchá. Zpanikařil a zapnul poplach, i když mu to nadřízení silně nedoporučovali. Za necelých dvacet vteřin tam dorazili dva rozmrzelí dozorci.

„Nějaký mrtvý?“

„Ne, ale je dost dobitý,“ odpověděl Demarco.

Na to navázal druhý dozorce:

„Doprdele! Co ti řekli? Žádný poplach! Teď všichni vědí, že se něco stalo. Poplach se používá, když je nějaký mrtvý, jinak je to na ty hovada jako Viagra.“

Po chvíli pokračoval:

„Jsi prostě malej všetečka! Ty jsi je vybudil, tak je dneska v noci taky zklidníš.“

„My se postaráme o návrat té tvé skupiny do cel. A ty vezmeš toho svýho chráněnce na ošetřovnu.“

Odešli a zanechali za sebou Demarca, jenž získal z těch slov dojem, že za tuhle situaci může on sám. Že to on zbil a znásilnil vězně číslo 4657.

7/

Nano se ponořil hluboko do moře, obrátil se a teď v hypnotickém tichu pozoroval slunce skrz hladinu měnící tvar podle vln. Nad ním se tříštila valivá vlna v milionu bublin. Odrazil se od písčitého dna, a když se vynořil zpátky na vzduch, ocitl se znovu ve svistu větru a šplouchání Středozemního moře. Mohutnými záběry se blížil ke břehu. Pak už kráčel po pláži a na svých chodidlech cítil jemný písek. Slunce na zádech jako vzpružující pohlazení. Chuť soli, když si olízl rty. Za piniovým lesem leží Cargèse, poklidná pobřežní vesnice. Ves jeho rodičů. Zadýchaný a ještě celý zmáčený se posadil na skálu vedle sestry. Že měla na každém zápěstí pět hodinek ho zas až tak nepřekvapilo. Dělala si konec konců přece vždycky, co chtěla.

„Když jsem byl malý kluk, říkalas mi, že v těchhle vodách je poklad. Stará pirátská historka.“

„Je tam, ale ty špatně hledáš, 4657.“

„Tolikrát jsem se tu potápěl, že kdyby tam byla jediná zlatá mince, našel bych ji a už bych ti ji dal.“

„Ten poklad existuje. Musíš otevřít oči, 4657.“

Nanovy nohy se přestaly dotýkat písku, celé jeho tělo se zdvihlo do vzduchu a moře naráz ustoupilo o dvacet metrů, jako před vlnou tsunami.

„No tak! 4657! Otevři oči! Dobrý?“

Lékař se otočil k ošetřovateli.

„Pořádně to schytal. Bude líp, když si ho tu necháme přes noc.“

Nano znovu zavřel oči a dopadl do korsického písku.

Blok 3.

Ošetřovna.

Lékařský personál to dobře věděl, nařídit noc na ošetřovně mělo být něco výjimečného. Jinak by to zkoušeli všichni a brzy by tam bylo narváno. Takže ráno nepřipadalo v úvahu, že by Nano strávil v teple o hodinu déle. Ošetřovatel vrazil bokem do rámu postele, z dost velké dálky, aby se vyhnul prudké reakci. A Nano prodělal každodenní dvouvteřinová muka probouzení mozku.

Dvě vteřiny každé ráno od té doby, co byl zavřený. Dvě vteřiny, během nichž si mohl myslet, že je všude, kdekoli. Na Korsice, v Paříži, v hotelovém pokoji nebo v posteli nějaké neznámé dívky. Pak se jeho duch probral a oči začaly poznávat prostředí, jako by byl znovu vynášen rozsudek: věznice Marveil.

„Probuď se, chce s tebou mluvit Martineau.“

„Kdo?“

„Martineau. Velitel vězení. O včerejším večeru.“

Nano se napřímil na posteli a bolest ho okamžitě zahalila do tmy a spodek těla se mu křečovitě sevřel. Ošetřovatel ho varoval.

„Je to tam roztržené. Ne dost, aby to bylo na šití, ale bude to potřebovat klid.“

Nano si ho změřil pohledem.

„Dobrá. Slibuju, že už se nenechám znásilnit.“

8/

Blok 3.

Rotunda – úsek dozorců.

Demarco vešel do kanceláře velitele věznice, kde Martineau dokončoval rozhovor s dozorcem z jiného patra, který před ním seděl s rukama položenýma na kolenou a s malou dušičkou. Sedl si do kouta a nechal je pokračovat v rozhovoru.

„Žádal po tobě tu návštěvu v hovorně, nebo ne?“ zeptal se Martineau.

„Jo, ale on vždycky žádá o deset věcí denně.“

„Hovorna je jediná věc, kterou nemůžeš brát na lehkou váhu, ty to víš. Když jim tohle vezmeš, zaplatíš za to.“

Káraný dozorce se přece jen pokusil kličkovat a ukázal bradou na Demarca.

„Musím tam jít já? Nemůže to udělat ten nový?“

„Kvůli tobě propásl návštěvu své holky. Jen kvůli tobě si pomazal celé tělo vlastním hovnem. Poslat tam někoho jiného by nebylo zdvořilé. Takže si vezmeš požární hadici a očistíš ho.“

Dozorce s ponurým výrazem vstal, otevřel dveře a přenechal místo Demarcovi. Když si mladý nováček sedal, nemohl si odpustit komentář:

„A tohle tady nikdy nepřestane?“

Martineau si ho změřil pohledem. Potřeboval dvě stě deset stehů, hlavně na rukou a na pažích, aby se z něj stal dost otrlý velitel věznice, jímž byl nyní. Věděl, že o dva týdny dříve se Demarco ocitl při té grilovačce. A dneska zas to kolektivní znásilnění. Říkal si, jak dlouho to tomu klukovi potrvá, než to vzdá. Protože jednou se zlomí každý.

„Mám tady asi pět tisíc zvířat, ti všichni mají čtyřiadvacet hodin denně na vymýšlení hovadin, které neváhají realizovat. Takže ne, nikdy to nepřestane. Přestaň se tvářit jako zelenáč a přiveď mi toho vězně.“

*

Teď stál Demarco za Martineauem pohodlně usazeným v polstrovaném křesle, oba dva naproti Nanovi. Rozhovor vedl velitel dozorců s knírkem a mnišskou tonzurou.

„No, tak co to bylo za bordel včera v těch sprchách?“

Nano se pokusil zůstat v klidu.

„To se ptáte mě?“

„Proč jste nezavolal dozorce, co tam měl službu?“

„To je vtip? Ve sprchách nikdy žádný dozorce není.“

„To říkáte vy. Je to povinné, na to je předpis. Takže včera tam dozorce byl.“

Nano si rychle uvědomil, že rozhovor má jediný cíl, krýt vězeňskou správu.

„Dobrá. Chcete podat jmenovitou stížnost a vrátit se do své cely?“

„Ne. Chci podat jmenovitou stížnost a být umístěn jinam. Když se vrátím do své cely poté, co jsem bonzoval, nepřežiju tam noc.“

Vrchní dozorce se pohodlně zabořil do svého trůnu, položil si ruce na břicho a propletl si prsty.

„Mosconi, správně? Poslyšte, Mosconi, buď soudíte, že to, k čemu došlo včera, je nepřijatelné, a podáte stížnost, nebo se mnou souhlasíte v tom, že takovéto věci se stávají a že vhodným postojem byste se možná vyhnul nepříjemnostem.“

Nano se vymrštil ze židle a vzápětí tam byl třetím dozorcem, jehož až dosud neviděl, násilím zatlačen, což okamžitě probudilo jeho vnitřní poranění. Bolestí mu vytryskla slza.

„Vhodný postoj? Děláte si srandu? Jako že jsem je vyprovokoval?“

„V opačném případě neváhejte dát mi seznam těch, co vás napadli. Vyslechnu je tak jako teď vás a uvidíme, kam nás to všechno dovede.“

Martineau před něj přistrčil propisku a blok a čekal. Nano pohlédl na Demarca, jenž až dosud zůstával potichu. Mladý dozorce se velmi snažil, aby se s pohledem vězně číslo 4657 nestřetl. Nano vzdychl a odstrčil blok.

„Děkuju, to bude dobrý.“

Velitel se otočil ke svému podřízenému a jednou větou se zbavil případu Mosconi.

„Výborně. Demarco, vemte ho k psychologovi a pak zpátky do cely.“

Martineau, schovaný za svým knírem, si nejspíš říkal, že tu situaci vyřešil. Když nejsou vlny, loď se nekymácí.

Nezanedbatelná část vězňů se nachází v Marveil za sexuální agrese. To, že ve vězení se o ní nemluví, ba je tolerovaná, je ironie.

9/

Blok 3.

Psychiatrická vyšetřovna.

Pozorný doktor přichystal na Nanovu židli polštářek. Toho by mohlo to gesto možná dojmout, ale naopak ho uzemnilo, že psychiatr má polštářek pro ty, kterým se špatně sedí. Zametl tu myšlenku a zaútočil čelně.

„Když mě posílají k psychiatrovi, znamená to, že si přece jen uvědomují, že jsem něčeho obětí, ne?“

Psychiatr, šedesátka na krku a adekvátní kancelářské bříško, si protřel oči za brýlemi. Nano v jeho tváři četl lhostejnost a únavu, jako by to měl lékař vytetované na čele.

„Mosconi, správně? Tak já vám to řeknu na rovinu, Mosconi. Jestli si myslíte, že mám sebemenší možnost vyřešit vaše problémy, tak se šeredně mýlíte. Já řeším toxikomany, deprese, sebevraždy a všechny další psychiatrické případy stejným způsobem, a to antidepresivy a metadonem. Já jsem tu jenom takový dýler.“

„A ten váš džob psychiatra děláte ve svém volném čase?“

„Humor? To je dobré znamení. Milý příteli, psychoterapii jsem nedělal už dlouho. Všude tu vládne jen samá nerovnost a krajní násilí, opravovat duše uprostřed bouře není na nic. A stejně, většina vězňů si je jistá, že za nic nestojí. Za tu dobu, co se jim to opakuje, se není co divit, kolik je recidiv. Šedesát procent, to je hrůza, ne? Slyšel jste už o teorii naprogramovaného neúspěchu?“

Nano nevěnoval pozornost výkladu ani závěrečné otázce, a i když si velké naděje nedělal, viděl nyní, jak se ztrácejí.

„Pane doktore, tak mi řekněte, proč jsem tady?“

Psychiatr otevřel spis před sebou, a i když měl jen pár stránek, dokázal se v něm prohrabovat zepředu dozadu na hranici únosnosti.

„Sexuální akty ve společných sprchách bez podání stížnosti. Představuju si, že s vámi mám pohovořit o vaší homosexualitě a o problémech, které může vyvolat ve výhradně mužském uzavřeném prostředí.“

Vzdor situaci se Nano neubránil, aby se nerozesmál.

„Děláte si srandu? Já nejsem homo, znásilnili mě. Jenže ten druhej s knírkem mě odmítá chránit, když udám jména.“

„Martineau. A neutahujte si z jeho knírku, je na to velmi citlivý.“

Citlivost, emoční stav svobodného člověka, patřila mezi pocity, které už v Nanově životě neměly místo, cítil jen hořkost, ponížení, smutek, beznaděj…

„Kašlu na to, že je citlivý. Chci, abyste mi řekl, co mám dělat, abych se nevrátil do té stoky. Existuje přece nějaká vězeňská sekce, kde můžu být pod dozorem, ne?“

Psychiatr chvíli vypadal, že se nad tou otázkou vážně zamýšlí, a pak odpověděl se skličující zemdleností.

„Ano, samozřejmě, ale to byste musel spáchat nějaký vážný přečin, jako třeba napadení dozorce.“

„A to mi radíte?“

„Samozřejmě, že ne. Tím by se vám jen o pár měsíců prodloužil váš trest. Ale jestli jste homosexuál, můžete do izolace.“

„Pardon? Tak já nemůžu do izolace, protože mi jde o život, ale můžou mě tam šoupnout, protože jsem homouš?“

„Anebo pedofil, nebo transsexuál, anebo bývalý policajt, vyberte si. V podstatě každá těžká deviace, která by vás mohla v kolektivu s ostatními ohrozit. My máme povinnost k tomu přihlížet.“

Nano sklonil hlavu do dlaní, na pokraji smíchu či pláče. Psychiatr pokračoval nenuceně, jako kdyby měl nějakou letní brigádu a právě přijímal objednávku v restauraci:

„Dobrá, tak co tam napíšu?“

Nano na chvíli zaváhal.

„Dejte tam, že jsem homouš.“

„Chcete předepsat antidepresiva?“

„Jaká jsou?“

„Účinná.“

„Tak dobrá, sem s nimi.“

10/

Alex Mosconiová čekala už asi hodinu na lavici v Rotundě, v centru věznice. Viděla skupinu návštěvníků směrovanou ke kabinám v hovorně, ale její jméno na seznamu nebylo. Spíš než netrpělivá byla naplněná úzkostí. Poznala toho dozorce s bloudícíma očima, který k ní zamířil.

„K Nunziovi Mosconimu, že jo?“

Přikývla.

„Tak to nepůjde. Je v izolaci.“

„V izolaci? Co je to za hovadiny? Co se mu stalo?“

„To mi neřekli,“ odpověděl dozorce mdle.

„Ale na jak dlouho?“

„To mi taky neřekli.“

Chvilková touha vraždit. Zklidnila se.

„Tak co mám dělat?“

„Jeďte domů a podejte novou žádost o návštěvu.“

Aniž jí dozorce nechal čas na protest, pokynul jí, aby vstala a šla za ním chodbou. Ani si neuvědomila, jak došla k východu, tak byla v duchu zaujatá vymýšlením důvodů, proč mohl její bratr skončit v izolaci. Zdálky ji pozoroval Demarco ze spojovací chodby o patro výš a bez váhání u ní našel rodinnou podobu s číslem 4657. Dobře znal důvody, proč byla její návštěva zrušena. Když mladá žena vyšla z jeho zorného pole, zůstal sám, s pocitem provinění lepkavým jako závěs ve sprše.

Když ji vyvedli ven, ocitla se Alex na liduprázdném parkovišti. Vytáhla mobil, vyťukala horečnatě číslo, které znala už nějaký čas zpaměti, a kdesi v osmém pařížském obvodu zazvonil telefon v advokátní kanceláři.

Po třetím zazvonění doktor Tiretto zdvihl sluchátko. Ebenová kancelář, dokonalý oblek, dokonalý sestřih, udržovaný čtyřicátník, ten typ, co chodí s Barbie. Za ním obrovský obraz z náhodně nahozených barevných skvrn, navršených na plátno jakoby v deliriu. Moderní umění. Dost ošklivé na to, aby bylo k nezaplacení.

„Slečno Mosconiová, dobrý den. Jak se máte?“

„Dobrý, Tiretto. Zle. Je mi zle. Nano je v izolaci a já nevím, proč.“

„Neříkala jste mi, že byl minulý týden trochu potlučený? Třeba se tentokrát bránil?“

„Nano? Vždyť ho znáte. Ten na to není.“

„Taky to není kázeňská sekce, jen izolace. Třeba je to pro něj takhle lepší.“

„Bez oken a bez osobních věcí? V ještě menší cele? Trvalo mu půl roku, jen aby začal snášet Paříž. Musíte zjistit, co se stalo. Proč ho tam dali. Nemůžu ho tam takhle nechat.“

„Mám v Marveil několik klientů. Mohu to ověřit. Ale bude mě to stát nějaký čas. A nějaké bankovky.“

Alex sevřela pěsti a zařadila vyšší otáčky.

„Tiretto, jestli ti jde o peníze, moje rodina ti jich už dala hodně. Fůru. Tak mi dej ty informace, o které tě žádám, nebo ti dám sežrat tvý koule.“

Pokusil se svou klientku zklidnit, ale ta mu típla hovor. Zůstal trčet s telefonem u ucha. Alex Mosconiová pocházela z jedné z těch korsických rodin, po kterých advokáti pasou. Vždycky jednou nohou v kriminále, vždycky nějaký bratránek nebo bratr, co udělal chybný krok. Za různé potíže a obhajoby mu Mosconiové zaplatili jeho bazén v Nice a jeho miláčka Audi TT. Tenhle telefonát nemůže nechat bez odpovědi.

11/

První noc.

Cela na izolaci číslo 2.

Nunzio Mosconi.

Z devíti čtverečních metrů přešel Nano do čtyř, ale nestěžoval si. Na chodbě izolace bylo dvacet jednomístných cel a on dostal číslo 2. Napřed dveře jako do každé cely. Za dveřmi komora jeden čtvereční metr, pak mříž a za mříží konečně prostor pro vězně, jehož je třeba izolovat. Uvnitř coby zařízení betonová lavice, stůl připevněný k podlaze, umyvadlo a turecký záchod. Po stěnách stovky vzkazů, všechny nepříliš souvislé, napsané popelem, krví nebo hovnem. Nad hlavou zářivka chráněná pletivem vydávající ostře bílé světlo, jaké bývá v nemocnici, jako by tam každou chvíli měl přijít někdo v bílém plášti se skalpelem v ruce.

První hodinu si Nano vychutnával ticho, bez tíhy strachu a hrozeb. Druhá hodina mu připadala zvláštní. Byl napjatý a začal chodit sem a tam. V následujících hodinách získal dojem, že se cela smrskává a špatně se mu dýchalo. Nad ránem pochopil, proč je pro někoho izolace nesnesitelná.

Přímo uprostřed zdi ho praštil do očí jeden vzkaz naškrábaný neobratným písmem: „Jsi svůj jediný nepřítel!“

Kolem deváté večer se ozval podivný zvuk, něco jako těžká rána do zdi následovaná zařváním. O pár vteřin později tentýž zvuk. Pak znovu zavládlo ticho. Nano zavřel oči, ležel na korsické pláži. Přitom, málo platné, i ve snech ho dostihovala realita. Písek byl lepivý, jako od ropy, a moře bylo cítit benzinem. Jeho sestra v dálce byla jen nezřetelná silueta. Noc bude utrpení.

Cela v izolaci číslo 13.

Antoine Doucey.

Bylo to už dvanáct dní, co vězeň podal žádost. Z toho, co zvnějšku vypadá banálně, se stává mezi těmi čtyřmi zdmi běh mezi administrativními překážkami. Třeba i normální žádost o návštěvu zubaře. Těch dvanáct dní nebyl doopravdy problém. Ale těch dvanáct nocí, když bolest zubů začínala znovu řádit, se vleklo, vteřinu po vteřině. Na žebříčku snesitelnosti patří šílená bolest zubů mezi sebevražedná utrpení. Taková, při nichž vás napadá, že smrt by byla vysvobození. Takže už dvanáctý den ležel Doucey schoulený na lůžku a odmítal jídlo, protože nemohl kousat, aniž si do mozku vysílal deset tisíc voltů. Noci trávil pláčem, s rukou položenou na pravé tváři, oteklé, napuchlé, jako by pod ní schovával golfový míček. Noci snění o kladivu, aby si to v ústech jednou provždy všechno rozmlátil.

Doucey byl padesátník, lehce napadající na levou nohu kvůli znetvoření kyčle, v Marveil byl už podruhé. Podruhé pro totéž. A vždycky v izolaci. Oddělený od ostatních neměl šanci být obdařen přezdívkou jako Kotě, Skalpel nebo Mašina. Někdy si říkal, jakou by si tak asi zasloužil. Zrůda? Ďábel? Doucey nepotřeboval zavřít, ale opravit. Speciálnost jeho zločinů by z něj udělala terč, kdyby byl umístěn mezi „normální“ vězně, a jeho životnost by nepřesáhla dva dny.

V devět večer začínala být bolest nesnesitelná. Žhavý svěrák k zešílení, dohánějící ho k radikálnímu řešení. Technice, kterou praktikoval už několik nocí. Vstal, s očima zalitýma nekontrolovatelnými slzami. Osvobodit ho mohl pouze spánek. Zády opřený o zamřížované dveře cely pomalu dýchal, pak si naplnil plíce na maximum a rozběhl se se sklopenou hlavou proti protější stěně. Rána se rozlehla po celém poschodí. Ten náraz lebky o kámen mu vpálil do hlavy gejzír jisker a zarezonoval ve všech nervových zakončeních v jeho těle. Zařval bolestí. Ta první rána byla vždycky moc nesmělá. Dopotácel se zpátky zády ke dveřím cely, jednou se nadechl a vyrazil rychleji, aby udeřil silněji. Prudce vrazil do zdi, zhroutil se jako hadrová panenka a zůstal ležet bezvládný na lepkavé podlaze cely. Konečně v klidu. Zas tam byl jeho Leo, osmiletý, tak živý v jeho vzpomínkách. Tolik mu scházel. Kdyby ho tak mohl ještě jednou obejmout, jen jednou, jen na pár vteřin, daleko od jeho rodičů.

Leo.

Cela v izolaci číslo 20.

Bojan Mladič.

Martineau upozornil na nebezpečnost vězně cely v izolaci číslo 20. A od začátku se o ten zvláštní případ staral on a nikdo jiný, a vzhledem k jeho osmnáctileté zkušenosti velitele věznice Marveil proti tomu nikdo nic nenamítal.

V jednadvacet hodin šel jako každý večer k cele číslo 20, s termoboxem v ruce. Udeřil dvakrát rázně do dveří a pak otočil klíčem v zámku. Vůně čistoty, na betonovém lůžku silná matrace, kabelová televize, notebook se čtečkou DVD a s připojením na internet. Neobvyklé pozornosti, jako falešné noty v partituře.

„Dobrý večer, Bojane.“

Vzadu v cele vstal vězeň a přistoupil k Martineauovi. Pokaždé to silně zapůsobilo. Bojan byl prostě chlap jako hora. Srb, bývalý voják vyznamenaný mnoha medailemi. V bývalé Jugoslávii z něj učinil relativní mír, jemuž se země těšila, nezaměstnaného, a návrat do civilního života ho naprosto rozhodil. Krev na rukou po křivém pohledu v jednom baru z něj udělala zločince a on nalezl útočiště v Cizinecké legii. Po šesti letech z ní odešel a stal se tělesným strážcem. S paranoidními šéfy i úchylnými zákazníky projel celý svět, smlouvu po smlouvě, a konečně se před třemi lety dostal do Francie. Nikdo neznal pravé důvody jeho uvěznění. Ale hlavně nikdo nevěděl, proč může mít obyčejný vězeň ve věznici Marveil taková privilegia. Nikdo kromě Martineaua.

Velitel věznice odemkl mříž, postavil termotašku na stůl a vyndal z ní Bojanovo jídlo ve formě tří krabiček z barevného plastu.

„Stavím se pro to za hodinu.“

Bojan zdvihl k Martineauovi své skoro šedobílé oči a kývl hlavou na znamení díků. Přes zjevný klid a překvapivou mírnost vězně odešel velitel věznice z cely pozadu a nespouštěl ho z očí.

„Nechám tě najíst.“

Bojan neodpověděl. Popravdě řečeno Martineau ani nevěděl, jestli Bojan mluví francouzsky. Věděl jen, že je třeba se o něj dobře starat, aby necítil, jak ubíhá čas, neboť pro někoho kdesi byl Bojan velmi významný. A to, co Martineau dostával za to, že se ujal tohoto úkolu, to potvrzovalo.

Cela v izolaci číslo 2.

Nunzio Mosconi.

V 11 hodin v noci přišel Demarco k celám v izolaci a zastavil se před tou Nanovou. Otevřel první dveře, vešel do zádveří a postavil se před mříž. Mladík uvnitř chodil pořád sem a tam a nezastavil se, ani když uviděl dozorce.

„Nazdar, Mosconi. Dá se to vydržet?“

Nano se prudce otočil a jedním krokem byl před Demarcem, dělila je ocelová mříž. Promluvil k němu, jako by se spolu bavili už deset minut.

„Můžete mi dát své hodinky? Chtěl bych vědět, kolik je.“

„Je skoro půlnoc,“ odpověděl strážný.

„Ne. Ne, ty mě nechápeš. Já chci pořád vědět, kolik je. Já se tu ztrácím.“

„Ztratil jsi orientaci. Nemáš tu ani okno. To je normální, každý je dezorientovaný.“

Když Demarco dokončoval větu, zašátral v kapse a vyndal z ní cigaretu, tabulku čokolády a knihu a podal to přes mříž. Překrásný nový svět od Aldouse Huxleyho.

„To máš od Skalpela. Mám ti říct, že sis dobře vybral. Že tady je to pro tebe nejlepší.“

Nanovi unikl úšklebek a zapálil si cigaretu podaným a rychle zase sebraným zapalovačem.

„Já vím, kde je nejrásnější kout světa – je to Středozemní moře. Mezi vězni mám strach, že mě zabijí. Tady, úplně sám, mám strach, že se zblázním.“

„Nejsem si jistý, že jedno místo je lepší než jiné, jestli ti jde o to. Poslyš, Mosconi, budu k tobě upřímný. Vzhledem k tomu, že jsi přešel z ošetřovny do izolace, a že to tudíž vypadá jako protekce, na bloku 3 si začínají myslet, že jsi mluvil nebo že jsi podal stížnost. Není jisté, že budeš v bezpečí, jestli se tam vrátíš. Obávám se, že Skalpel má pravdu. Teď je to zatím pro tebe nejlepší tady.“

Demarco mu ukázal bradou na knihu.

„Bude tvůj nejlepší přítel. Dočti ji a já ti přinesu jinou.“

„Knihu?“ odvětil Nano skoro pohrdavě.

„Důvěřuj mi.“

Když opouštěl prostory izolace, udělal si Demarco bilanci svých prvních týdnů ve věznici Marveil. Toho, co tam viděl a co nyní chápal. Vzpomněl si na tu reportáž, ve které slyšel bývalého ředitele, který sám považoval vězení v jeho současné podobě za zbytečné: „Vězeňský ústav je účinný, jen pokud obnoví spravedlivé vězeňské společenství,“ řekl. „Bez predátorů, bez obětí, v dokonalé rovnosti, bez privilegií nebo protekce, bez nutnosti násilí, bez závisti, co má ten druhý lepšího. Když bude síla zbytečná, nezbude než žít společně v dobrém společenství. Bohužel, neexistuje více nebezpečné, více nerovné a více nespravedlivé místo, než je vězení. A vězni, místo aby z něj odcházeli vyrovnaní a napravení, odcházejí ještě násilničtější, ztracení a agresivní, bez jakéhokoli plánu na znovuzačlenění. Jistým způsobem nenávistnější. Vězení je jako škola zločinu.“

Dva týdny po tomto interview byl ředitel vyhozen a nahrazen novým. Co se děje v Marveil zůstává v Marveil.

12/

„Dej mi ruku, prosím tě. Potřebuju kontakt.“

Alex to trvalo týden, než dostala nové povolení k návštěvě. Od vězeňské správy nedostala žádnou informaci, přestože trávila celé hodiny u telefonu.

Týden, který její bratr trávil v izolaci a který si ona neuměla představit. Neznalost nutí myslet na nejhorší.

Nyní se nacházela v té průhledné kabině, Nano konečně naproti ní, jako ztracené traumatizované dítě. Nedokončené věty, bez skutečného smyslu. Hrozby, obavy, spousty pošetilostí. Nano pomalu ztrácel půdu pod nohama. I on to cítil. Potřeboval se znovu dotknout země.

„Dej mi ruku, prosím tě. Potřebuju kontakt.“

Alex poslechla, a sotva se jejich prsty dotkly, otřásla kabinou prudká rána obuškem do plexiskla.

„Žádný kontakt!“

Alex a Nano se oddálili jako dva protilehlé magnety.

„Můžeš mi vysvětlit, co se děje?“ zeptala se.

Nano se pustil do tak tak srozumitelné tirády.

„Chceš slyšet o izolaci? Je to šílené, víš? Je to vězení ve vězení. Skalpel říká, že tam musím zůstat, ale já jsem z toho trochu nervózní. Čtu. Knihy. A vzkazy druhých. Jsem svůj vlastní nepřítel, věděla jsi to? Každopádně, když se vrátím mezi normální vězně, nebude to dobré. Mám to prý sečtené, protože jsem bonzoval. Ale já nic neřekl. Kurva, to dělá dobře, mluvit. Chci říct mluvit s někým. Jak se má zbytek týmu? Scházíš mi. Chtěl bych, abys byla tady se mnou.“

Alex na to neřekla nic. Že si ji bratr představuje tady uvnitř, místo aby si představil sebe venku, ve skutečném světě, ukazovalo, jak má pochroumanou duši.

„A co jsi dělal, že ses tam dostal?“ naléhala úzkostně.

„Porval jsem se s černochy. Ale oni to pochopili, teď už mě srát nebudou.“

Chránila ho po celé jeho dětství a znala ho moc dobře na to, aby si ho dokázala představit při rvačce se sevřenými pěstmi. Nano coby hrdý rváč, z toho nevěřila ani slovu. Překvapilo ji už, že chtěl před měsícem jít na loupežné přepadení s Dorianem a jeho skupinou, a dělala všechno možné, aby ho od té myšlenky odvrátila. Nebylo to ale nic platné a on sedl na letadlo a přiletěl do Paříže.

Alex a Dorian spolu byli už šest let a měli na kontě pět loupeží. Výhradně klenotnictví. Jako na oslavu výročí. Taky se to pokusila rozmluvit svému chlapovi s tím, že bratr je ještě nezralý, ale Dorian ji ujistil, že tohle je bez rizika. A taky bylo. Nebýt těch pitomých číslovaných hodinek.

Na konci vymezeného času se ozvalo zazvonění a Alex rychle objala Nana, dokud se plexisklo znovu neotřáslo. Dívala se za ním a čekala, kdy se otočí, aby se na něj usmála a dodala mu odvahy, ale marně. Nano byl duchem už zase zpátky ve svých čtyřech čtverečních metrech.

Když byla venku, nastoupila do auta, upřeně se zahleděla na tu pochmurnou budovu věznice Marveil, jako by jí chtěla porozumět, chvatně zase vystoupila a vyzvracela se za otevřenými dvířky na parkoviště. Když byla zpátky za volantem, neměla dlouho sílu vyjet.

13/

„Obávám se, že se vám to nebude líbit.“

„Já už si v duchu přehrála všechny možné scénáře, Tiretto. Teď chci jediné – pravdu.“

Advokát uchopil svůj blok a podíval se do poznámek.

„Je to s ním opravdu špatné. Mám v Marveil několik klientů a jejich informace se shodují. Nunzio byl napřed na cele s jedním opravdovým tvrďákem. Chlapem, kterému říkají Mašina. Ten si na něm pravidelně vyléval nervy, ale hlavně ho používal jako svou holku.“

Alexino mlčení přimělo Tiretta pokračovat.

„Pak si proti sobě poštval celou skupinu vězňů. Podle toho, co se povídá, kvůli stížnosti, kterou na ně podal.“

„Stížnosti? Stížnosti na co?“

Advokát měl potíže s formulováním odpovědi a Alex docházela trpělivost.

„Mluvte, Tiretto!“

„Hromadné znásilnění. Myslím, že ta izolace není trest. Spíš ochrana. Požádal o ni sám.“

Alex málem rozdrtila telefon mezi prsty. Zaplavila ji řada sugestivních představ, které nedokázala ovládat. Snažila se ovládnout dech i nervy, které byly k prasknutí.

„Peníze máme, to víte. Řekněte svým chlapům uvnitř, aby bratra chránili, a my budem vděční. To můžete, ne?“

Tiretto se zašklebil. Svou pevnou linku nepovažoval za bezpečnou a tenhle rozhovor začínal být nepříjemný.

„To nejsou metody mé kanceláře,“ uzavřel to stroze a zavěsil. Počkal, až ho přejde podráždění, a pak vyndal ze zásuvky skoro nový mobil pořízený na falešné jméno a určený výhradně na takovéhle hovory. Alex hovor okamžitě přijala.

„Promiňte, doktore.“

„To nic. Tak pokračujem. Každý má nějakou slabinu. U vás je to váš bratr. I při vaší poslední loupeži byl vaší slabinou.“

To věděla Alex až moc dobře.

„Tak co? Myslíte, že můžete uvnitř někoho uplatit?“

„Mohu se zeptat, ale ve vězení nemají peníze až takovou cenu. Nevím, jestli pro něj bude někdo ochotný riskovat svou bezpečnost. Ani s nějakým pěkným bonusem.“

„Tak by šlo podmazat bachaře?“

„Nejsem si jistý, že právě oni dokáží na vašeho bratra dohlédnout. Nejsou s vězni dvacet čtyři hodin denně a hlídky se mění. To bychom je museli zaplatit všechny, a kdoví jestli by to bylo co platné. Víte, když mu zajistíme ochranu dozorců, ostatní vězni si toho všimnou a nakonec se to obrátí proti němu. Jako bychom mu rovnou kopali hrob.“

„Tiretto, to já vás nakopu do hlavy! Já Nana v takových podmínkách nenechám!“

Advokát se zaklonil v křesle, a jelikož přesně tam od začátku směřoval, hodil návnadu.

„Po našem telefonátu minulý týden jsem přemýšlel. Možná existuje jedna možnost, ale je troufalá. Ba nebezpečná.“

„Jestli mu to může pomoct, jsem svolná ke všemu.“

„Nemyslel jsem, že bychom mu jen pomohli. Spíš uvažuji, jak ho dostat ven.“

„Útěk?“

„Vy teda na to jdete zhurta! I když jsou věznice v žalostném stavu, je to pořád složité. A pak, potom se naskýtá jen život na útěku. Řekněme, že mám na mysli speciální druh útěku. Trochu mazanější. Bez vyhazování vrat do povětří a bez helikoptéry. Takový legální útěk.“

Alexina zvědavost byla probuzena, ale především jí ten advokát otvíral dveře vedoucí z toho všeho ven, které ona byla ochotná vyrazit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vysoké napětí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.