Copyright © Monika Seidlová, 2021

Ilustrace © Lukáš Jandík, 2021

Obálka a sazba © Michael Romanovský, 2021

ISBN: 978-80-88349-28-0

Prolog

Jedna… dva… tři… čtyři… počítám v duchu schody do třetího patra, abych se trochu uklidnila a promyslela, co udělám. A vyhýbám se pohledu hnědých očí bílý labradorky, která šlape nahoru vedle mě. Vyčítavému pohledu, který jako by říkal: ‚Co s tou věcí, co neseš v náručí, chceš dělat? Je nebezpečná‘.

„Madlenko, nekoukej tak na mě. Musíme mu pomoct, nemohla jsem ho tam nechat.“

Madla střihne obočím, čímž změní pohled z vyčítavého na nesouhlasný.

Ale mohla. Jenže tys nechtěla.

A pak dotčeně blafne. Nezaštěká, jen hodně nahlas a hluboce blafne, jako kamna.

Zvířátko v mé náruči sebou škubne a vyděšeně se podívá po psině.

„Ššš…, neboj se, Madla ti nic neudělá, postaráme se o tebe,“ uklidňuju malého mokrého tvora, který stočí pohled na mě. Chvíli váhá a potom se mi stulí v náručí do klubíčka a zavře oči. Jako by si řekl, že mi teda bude věřit.

Vzápětí se lekne pípnutí esemesky. „Mami, můžu volat?“

Teď fakt ne, Adame, říkám si v duchu s pohledem na displej mobilu.

Šedesát devět… sedmdesát… sedmdesát jedna…

Nemám třetí ruku

„Aj lajk tu múvit múvit… Aj lajk tu múvit múvit… fyzikalyfit… fyzikalyfit…,“ vyzvání můj mobil odrhovačku z animovaného filmu. Zase Adam, ale nemám čas mobil zvednout.

„Madynko, a ještě poslední nohu,“ máchám pravou zadní Madle Labradorové v lavóru v koupelně, hned jí packu otírám ručníkem a snažím se zabránit tomu, aby nedočkavě přešlapující psina lavór převrátila. Madla zase párkrát vyčítavě blafne.

„Hele, šlápla jsi do toho ohavnýho zabahněnýho a počůranýho místa před barákem, tak teď drž,“ uklidňuju ji a kouknu po mobilu, který konečně ztichl.

Vzápětí zarachotí klíč v zámku.

„Mami, proč mi nebereš mobil? Slyším ho za dveřma, jak vyzvání!“ vchází Adam s napůl nesouhlasným a napůl nechápavým výrazem.

„Nemám třetí ruku,“ odpovídám a utírám Madle ještě břicho.

„Neměla bys dvě stovky? Objednal jsem si pizzu, ale nevšiml jsem si, že nemám hotovost. Za chvíli mi ji přivezou.“

„Jasně, vydrž,“ sundavám Madle, která hypnotizuje dveře od záchodu a tancuje tak, že opět málem převrátí lavór, obojek. Adam mi chce pomoct a lavór zvedne. Než ho stačím zarazit, otevře dveře od záchoda.

„Co to… sakra… do prdele!“

Ze záchoda vyletí jako dělová koule rozježený mourovatý zvířátko, který jsem tam zavřela, abych se mohla nejdřív postarat o Madlu. Jak se Adam lekne a škubne sebou, špinavou vodou se trochu poleje. Vyděšený prcek zapluje pod komodu v obýváku. Madla se mi vytrhne, letí za ním a narve pod komodu čumák, jak to jen jde. Naštěstí na něj nedosáhne, což ji rozčiluje. Mrně vyděšeně píská, Madla na ně rozčileně vrčí a štěká, Adam naštvaně vrčí na mě.

„Můžeš mi říct, co tohle bylo?“

„Koťátko přece,“ řeknu s falešně pozitivním výrazem i tónem, jako by to, že nám bytem proletí špinavý, mokrý mourovatý kotě, byla naprostá samozřejmost.

Madla po Adamovi koukne a zase střihne obočím.

Překvapení. To koukáš, co?

Pak znovu strčí čumák do škvíry mezi podlahou a kusem nábytku, vyčkává a sem tam výhrůžně zavrčí.

„Tys přinesla domů kočku?!“ nechápe Adam.

Utrhnu kus papírový kuchyňský utěrky, podávám ji konsternovanýmu synovi, vylévám lavór do záchoda a vysvětluju. No, vlastně spíš obhajuju:

„Ono tam bylo chudinka na ulici pod autem schovaný, mokrý, hladový. Vždyť by ho něco přejelo.“

Já jí říkala, ať to z tý země nesbírá, ale ona vůbec neposlouchá.

„A co s tím kotětem budeš dělat?“

„Dám mu najíst, zahřeju ho a zítra ho odvezu někam do útulku. Nebo vylepím po okolí inzeráty, třeba si ho někdo rád vezme.“

Madla packou šmátrá pod komodou, jak se snaží kotě vylovit.

Než stačím odpovědět, Adamovi zazvoní mobil.

„Jo, díky, už jdu,“ odpovídá komusi. Podávám mu z peněženky dvoustovku.

„Hlavně, aby ho Madla dřív nesežrala,“ utrousí Adam přes rameno a jde si dolů pro pizzu.

Madla po něm koukne.

To vůbec není špatnej nápad.

Můj pohled upoutá nějaký pohyb za oknem. Venku se z parapetu vznese do vzduchu holub, začne třepotat křídly a nakonec odletí. Zbyde po něm jedno pírko, pomalu se snáší na parapet, až dopadne na čerstvou bílošedou hromádku, kterou tam holub právě uložil.

U nás doma je kvůli kotěti všechno vzhůru nohama, ale holub si vesele kadí na mém parapetu.

Šišlá. To je zlý.

Nevím, jestli se můžou koťata koupat, tak jsem malýho mourovatýho nešťastníka jen opatrně omyla vlažnou vodou, otřela ručníkem a snažila se mu aspoň trochu vyčistit ušním roztokem pro psy smradlavý a zasviněný ouška. Na uši by se mu měl podívat doktor. Budu muset jet za Mudrovským. Co asi řekne veterinář na to, že mu přinesu k ošetření kočičku? A co řekne na to, že uvidí mě? Najednou se trochu přiblble usmívám.

Je to vůbec kočička, nebo kocour? Opatrně zvířátko odkryju a zkoumám místečko mezi zadníma packama. Nic tam nevidím, takže asi kočička. Lázeň a trocha vlažného mléka s jedním piškotem mrně zmohly, usnulo zabalený v měkoučký dece na mém klíně. Jemně hladím schoulený a zabalený kotě po hlavičce. Dvacet centimetrů od něj má Madla o mý stehno opřenej čumák, lehce vyčítavě na mě kouká a nasává pach vetřelce. Hlavně těch oušek, který má snahu olíznout. Možná v kotěti vidí štěně. Volnou rukou podrbu psinu na hlavě a začnu s motivačním proslovem.

„Madlenko, jsi velká a chytrá psina, viď? Tohle zvířátko, který mám na klíně, vypadá jako kočička, ale…“

Madla se napřímí a lehce zavrčí. Aha, slovo kočička nemůžu používat, evidentně ji dráždí. Ale jak na to přišla? Vždyť kočku nikdy pořádně zblízka neviděla? Venku před ní vždycky všechny utečou. Že by se v Madle probudily pradávný pudy, odvěká nevraživost mezi psy a kočkami?

Tak jinak. „Madlenko, zvířátko, který mi tady utahaný spinká na klíně, vůbec není to, co si myslíš, že je, a co já nemůžu vyslovit, abych tě nedráždila. To je malinkatý ko… štěňátko, psí miminko. Malinkatej pejsek, kámoš.“

Madla mě hypnotizuje pohledem. Když ukážu na zvířátko na svém klíně, stočí pohled na ně. A pak zase zpátky na mě.

„Ano, to je on. Maličkatej pejsáneček.“

Madla střihne obočím.

Ona si myslí, že jsem úplně blbá. A navíc šišlá. Na mě nikdy nešišlala. Na žádnýho psa nikdy nešišlala. To je zlý.

Ty skřete malej hnusnej

Adam ve dveřích balancuje s krabicí pizzy v podpaží a umělohmotným boxem, ve kterém má v pytli nějaký drobný granule a dvě kapsičky se žrádlem pro kočky.

„Nesu ti kousek pizzy, říkal jsem si, jestli třeba nechceš. Já už nemůžu,“ vysvětluje a položí pizzu na stůl a zbytek věcí na zem.

„Za pizzu děkuju. A kdes vzal tohle?“ Pohodím hlavou k věcem na zemi. Přitom kontroluju pohledem na sedačce spící zachumlaný kočičí mimino a vzdálenost mezi ním a Madlou. Ale psina je teď pohledem zavěšená na krabici s pizzou a kočičí vetřelec ji nezajímá.

„Od kamarádky Zvolánkový, co má toho uječenýho pejska.“

„Lucinku.“

„Jo, asi, nevím, jak se ten malej raťafák jmenuje. Potkal jsem je, vědí, že jsi našla venku kotě, tak se ptaly, jak je na tom. Prej jim to říkala nějaká ženská při venčení.“

Jasně. Důchodcovská zpravodajská agentura.

„Tuhle umělohmotnou bednu prej chtěla vyhodit, tak mi ji dala, jestli ji nechceš jako kočičí záchod. A našla i zbytek podestýlky,“ vysype Adam do přepravky pytel. Sousedka Boženka mě mile překvapila. Umělohmotná krabice je rozhodně lepší než papírová od bot, kterou jsem vystlala igelitem a pak novinama. A synek je hodnej, že na mě myslí s jídlem. Sedám si ke stolu a beru si první ze tří kousků šunkový pizzy.

„Je výborná,“ mumlám labužnicky. Všimnu si Madly, která tak soustředěně sleduje pohyb pizzy v mých rukách, až jí z levého koutku steče slina a kápne na zem.

„Madlenko, jsi děsná loudilka. Ale dobře, tady máš šunku a za to budeš hodná na to ko… štěňátko, jo?“

To víš že jo. Za šunku slíbím cokoliv. Kočku můžu sežrat potom.

Adam se na mě nechápavě podívá. „Koštěňátko? Co to je?“

Kus šunky v Madle zmizí na jedno polknutí a psina na mně dál visí pohledem.

„Madla má trochu problém s oficiálním pojmenováním tohohle mourovatýho prcka. Tak jí tvrdím, že je to štěňátko, malinkej pejsek. Jen se občas zapomenu, no.“

Adam to musí vyzkoušet. „Madlo, ty nemáš ráda kočičku? Madlo, kočička.“

Madla hned stočí pohled ke kotěti a lehounce zavrčí.

„Madynko, klid, přece jsem ti říkala, že to je malej pejsek. A teď spinká. A ty ji zbytečně nedráždi,“ mírním oba.

Adam se uchechtne a kroutí hlavou. Pak Madlu podrbe. „Jsi chytrá holka a moc dobře víš, co to je, viď?“

Beru do ruky jednu ze dvou kapsiček, které Adam přinesl spolu s granulemi.

„Zvolánková s kámoškou krmí venku toulavý kočky, tak mají zásoby,“ vysvětluje.

„A jo vlastně, vždycky s sebou nosí ven nějaký igelitky. Hele, kapsička je přímo pro koťata, to je skvělý. Snad ji bude to mrně jíst. Musím jim koupit nějaký na oplátku, ať mají čím kočky venku krmit. Zítra s tím prckem zajdu za Mudrovským, ať se na něj podívá. Asi bude mít zánět v uších.“

Přeruší mě další Madlino zavrčení. Vidím, že přesunula pozornost k sedačce, kde se z deky hrabe ven probuzený kotě. Čumák má kousek od něj a netváří se zrovna přátelsky.

„Madlo, fuj je to,“ snažím se ji odstrčit.

To si piš, že je to fuj. Pořádný fuj.

Beru mobil a rozespalý kotě rychle párkrát cvaknu. Teprve pak vezmu zvířátko do náruče z dosahu Madliny tlamy. Zvedám si mrně k obličeji a mluvím na ně.

„Tady se nám někdo vyspinkal. Tak co, už je ti líp? A nedáš si papání? Máme pro tebe móóóc dobrou kapsičku… Adame, vidíš, jak je zajímavě vybarvený? Packy má pruhovaný a hele, to puntíkatý bříško. Že je roztomilý?“ napřahuju ruce s kotětem k synovi, který se na mě dívá stejně temným pohledem jako Madla. Přesto si kotě ode mě vezme, drží ho před sebou v natažených rukách a zamračeně si ho prohlíží.

„Hm, kočka, no.“

Kotě jako by se teprve teď pořádně probudilo. Zívne, podívá se na Adama a otevře tlamičku tak, že vypadá jako krokodýl. Nebo jako kobra.

„Pchchch…,“ vydá ze sebe.

Až mě z toho zvuku zamrazí. Adam s kotětem vztekle, ale opatrně zatřese.

„Cože? Ty na mě budeš takhle syčet? Ty… skřete jeden malej hnusnej. Na, vem si to,“ podává mi naježené zvířátko zpátky.

„Chudák, je celý vyděšený, bojí se.“

Taky má proč.

„Zejtra hlavně odnes tu kočku někam do útulku,“ utrousí Adam už ve vchodových dveřích. A pak je za sebou zabouchne trochu razantněji než obvykle.

Tady je naše a tam vetřelcovo

Kotě se zase trochu najedlo, potom prospalo, a když se probudilo, nějak moc ožilo. Začalo běhat po bytě sem a tam. Co běhat – lítat. Madla za ním. Ona na něj vrčela a štěkala, ono syčelo. Překvapeně jsem zjistila, že i tak malý zvířátko dokáže ve strachu před velkým psem skočit přes židli na kuchyňskou linku. A z ní shodit na zem skleničku s vodou. Bleskne mi hlavou kacířská myšlenka, jestli jsem mourovatýho prcka neměla pod tím autem raději nechat. Třeba by ho našel někdo jinej a já bych teď nemusela sbírat střepy.

Z toho, jak se Adam na kotě tvářil, mi bylo jasný, že se ho nemám ptát, jestli by našeho dočasnýho spolubydlícího nepohlídal, zatímco půjdu venčit Madlu. Proto bylo potřeba sáhnout k preventivním opatřením.

Chvilku jsem váhala – záchod, nebo koupelna? Záchod bude asi lepší, je tam míň věcí.

Do prádelního koše jsem posbírala na poličce stojící čisticí přípravky, včetně štětky na záchod a otevřených vlhkých ubrousků. Zaklapla jsem víko od záchoda, zavřela ventilačku. Toaletní papír snad není nebezpečná věc, lopatka a smetáček taky ne. Kousek od kočičího záchoda jsem pro jistotu dala misku s vodou. To by mohlo stačit. Kotě mi situaci usnadnilo, protože se přišlo podívat, co dělám. Vzala jsem ho do náruče.

„Poslouchej, prcku, já teď musím jít vyvenčit Madlu, takže ty tu na nás hezky počkáš, jo? A budeš hodná a trpělivá kočička.“ S tímto vysvětlením jsem mrně postavila k misce s vodou, a než se vzpamatovalo, dveře na záchod jsem zavřela.

Madla vše nehnutě sleduje z pozice, které říkám krokodýlí. Lehne si na břicho do místa, kde co nejvíc překáží.

Tos vymyslela dobře. Tam bude vetřelcovo a zbytek bytu bude náš.

Překročím rozpláclou psinu a beru si ze stolu mobil.

„Madynko, jdeme ven,“ zavelím, načež Madla ve vteřině vyskočí a nadšeně se mi motá pod nohama. Připnu jí obojek, vezmu vodítko a už sbíháme ze schodů.

Na psí loučce potkáváme sousedy Jindru s Honzou a Rambem. Čivavák si Madlu zvědavě očichává jako tenkrát, když byla ještě štěně a on ji viděl úplně poprvé.

Cítím z tebe hodně zvláštní vůni. Je to to, co si myslím?

Jindra se překvapeně ptá.

„Ty sis vážně vzala domů kotě?“

Informace se šíří rychle.

„A necháš si ho?“ zajímá se Honza.

„Jasně že ne. Zajdu s ním zítra na veterinu za Mudrovským, kotě má zánět v uších. A pak uvidím, asi vylepím nějaký inzeráty a budu se ptát, jestli by ho někdo nechtěl. Když ne, tak ho odnesu do útulku. Vy byste ho náhodou nechtěli?“

„Rozhodně nechtěli,“ zareaguje Jindra.

„Jenom aby sis to ještě nerozmyslela a nakonec si kotě nenechala,“ utrousí s úsměvem Honza.

Nerozmyslí, o to se postarám.

„A je to kluk, nebo holka?“ zajímá se Jindra.

„Nevím, asi holka, nic mezi nohama nemá.“

„Možná by se s Madlou snesly, když jsou obě holky,“ nadhodí zase Honza.

Když Madla slyší svoje jméno, koukne se po něm.

Buď tak hodnej a přestaň ji navádět, jo?

„Co kdybys kotě nasdílela na facebook. Třeba bys ho tam někomu udala. Máš ho vyfocený?“ zajímá se Jindra.

Ukazuju jim tři fotky probouzejícího se mrněte.

„Jé, to je roztomilý,“ zareagují oba.

„Viď? Mimochodem nemáte něco, v čem bych kotě mohla odnést k Mudrovskýmu? Jak se nažralo a zahřálo, je jako neřízená střela, bojím se, když ho ponesu jen tak v ruce zabalený v nějaký dece, že mi vyskočí na zem a vletí pod auto.“

„Jasně, máme doma malou přepravku, Rambo v ní spí, když jedeme autem delší trasu. Pak ti ji dám,“ nabízí Honza.

Rambo se po nás ohlédne.

Cože? Ani náhodou! Ve svý boudičce žádnou kočku nesnesu. To se do ní radši vyčůrám a budu riskovat, že dostanu přes zadek.

Pozoruju labruchu, která se s nějakým cizím voříškem přetahuje o klacek. Rambo kolem nich nervózně pobíhá a štěká. V dálce vidím další pejskařku Alču s pitbulkou Andulkou. Když Alča vidí, že v cestě není žádný jiný pes ani malé dítě, pustí Andulku z vodítka a ta se žene k nám jako černobílá dělová koule. A hned se přidává k ostatním psům. Sleduju to hemžení, povídám si s kamarády a zcela ponořená v psím světě úplně zapomínám na problém zvaný kočka.

Když přijdeme s Madlou z venčení domů, hned psinu manévruju do koupelny.

„Madlenko, hajinky, jdeme umejt nohy,“ zavelím a pomáhám jí otočit se z lehu na břiše na bok. Tenhle naprosto nepejskařský povel jsem jednoho dne tak nějak automaticky vyslovila a začala ho používat. A zdá se, že Madla chápe rozdíl mezi lehnout a hajinky. „Jsi hodná holka,“ chválím ji, zatímco jí dloubu bahno z drápů. Když se mi to konečně podaří, řeknu: „Hotovo. Nahoru.“ A Madla se přetočí, vyskočí jako kobylka a hrne se ke dveřím od záchoda, které očichává.

Odstrčím ji a opatrně, jen na škvíru, dveře otevřu. Než stačím cokoliv dalšího udělat, ze škvíry vykoukne hlava zvědavého kotěte. Jakmile uvidí Madlu, tryskem a se zasyčením proletí kolem nás do obýváku a zase zajede pod komodu. A Madla pod ni opět narve čumák a vrčí.

„Madlo, fuj je to! Nech chudinku kočičku bejt, běž na místo,“ odvolám psinu. Ta se – hodně nerada – nakonec složí na svůj pelíšek a tak zvláštně se na mě dívá.

Taková zrada! Proč jsi toho vetřelce pouštěla ven? Myslela jsem, že bude bydlet tam.

Noční ping pong

Lehám si na břicho, abych se podívala pod komodu. Kotě je až úplně vzadu nalepený na zdi.

„Či či či, pojď sem, kočičko, neboj se a vylez ven,“ marně zvířátko lákám k sobě. Děsí ho obří Madla. Mohla bych ho vytáhnout, ale proč mu způsobovat další trauma.

Zvědavost je ale silnější než strach, kotě za chvíli vyleze samo. Trochu se s ním pomazlím a pak ho nechám zase usnout zachumlaný v měkoučký dece.

Sakra, je skoro večer a já jsem dneska vůbec nic neudělala. Sedám si k počítači a spící kotě v dece si pokládám tak, abych na ně viděla. Pracovat můžu přesně do tý doby, než se kočičí mimino vzbudí a zase začne zvědavě prozkoumávat byt. Včetně přepravky, kterou mi půjčili Honza s Jindrou.

Před nočním venčením kotě opět zavírám na záchod. Chodím s Madlou příjemnou aprílovou nocí a v hlavě si řadím úkoly na zítřek: Mudrovský zítra slouží od dvanácti, takže vyvenčím Madlu a potom půjdu s kotětem na veterinu. A taky mu musím koupit nějakou další kapsičku. Nebo granule. Mudrovský mi určitě poradí.

Stejný průběh má i náš návrat domů. Utřít Madle packy, ta vztyk a už se hrne ke dveřím na záchod. Chvíli je očichává a pak se u nich rozplácne jako rohožka a hodí po mně výmluvný pohled.

Jo, chápeš to dobře. To, co je za těma dveřma, tam taky zůstane. A já to budu hlídat.

„Madynko uhni, musíme kočičku pustit ven.“ Ale Madla uhnout nemíní, tak ji musím odstrčit a kotě vysvobodit. Mrně mizí pro změnu pod sedačkou.

Začínám se bát, co se tady bude dít v noci. Jak mám udržet kotě a Madlu od sebe? Ublížila by mu? Čím dál tím víc se mi zdá, že si ho chce jenom pořádně očichat, možná ho i olízat, jenomže kotě z ní má hrůzu, začne syčet a zdrhat, což Madla bere jako pokyn ke hře.

Mám kotě zavřít do jedné místnosti a Madlu do druhé? Kotě musí mít v dosahu záchod. Když ho ale nechám v obýváku, tam může sežrat nebo na sebe shodit tisíc věcí. Nechám si ho radši v ložnici a záchod mu dám sem. Jednu noc to vydržím. Ale co Madla? Není blbý zavřít ji samotnou v obýváku? Tak nic, nebudu nikoho nikam zavírat, snad bude kotě spát, promýšlím strategii první společné noci.

S kotětem blbnu, abych ho unavila. Když jdeme spát, je zvířátko úplně tuhý. A tak usínám, v nohách mě hlídá Madla a vedle hlavy mezi naskládanými polštáři hlídám zase já utahané kotě zamotané v měkké dece.

V noci se mi zdá zvláštní sen. Stojím opřená venku o zeď nějakého domu a vyhýbám se pingpongovým míčkům, které se mi trefují do rukou a do nohou. Pak mě jeden zasáhne do hrudníku a já se probudím. Zjistím, že nestojím u žádné zdi, ale ležím ve své posteli. Najednou po mně zleva doprava něco přeběhne.

Vyjeknu. To vyděsí Madlu, která se prudce zvedne a seskočí z postele, což matraci rozhoupá tak, až na ní nadskočím.

„Co to sakra je?“ šmátrám po lampičce a pak po mobilu.

3.55. Ideální doba na probuzení šokem uprostřed noci. Madla leží na zemi u postele a olizuje si packu. Z druhé strany na mě najednou cosi skočí a chňapne mi po vlasech. Jasně. Kotě se vyspalo do růžova a chce si hrát. Když po něm natáhnu ruce, uteče a běží směrem k Madle. Potom mu dojde, co mu tam hrozí, zabrzdí, udělá na posteli kotrmelec, přeběhne po mně na druhou stranu, seskočí na zem a mizí v obýváku. Aha. Tak odtud ty pingpongový míčky ve snu. To po mně běhalo kotě sem a tam.

„No to ne, bůh ví, co tam provedeš, pojď sem,“ štrachám se z postele. Odchytím kotě, které se pere s mou pantoflí, a nesu ho zpátky.

„Buď hodná kočička a hezky tady spinkej. Je noc,“ pokouším se zvířátko zklidnit. Mourovatý mrňous se mezi polštáři všelijak mele a snaží se vymanit z mého opatrného sevření. A tak nechám rozsvícenou lampičku a zkouším usnout aspoň já sama, když kotě se k tomu nemá. Ani netuším, kdy se mi to nakonec podaří.

Komožehapes

„Ono není holka?“ reaguju trochu zaskočeně druhý den u Mudrovského.

„Zníte jako otec, zklamanej, když zjistí, že se mu nenarodil syn. Ne. Je to krásnej zdravej mourovatej kluk, váží kilo a půl, odhaduju, že jsou mu tak tři měsíce. Zdá se, že mu nic není, teda až na ta ouška. Dám vám kapičky a tabletky na odčervení.“

„Dobře, děkuju.“

„Před pár dny mi sem paní přinesla podobného kocourka stejného stáří, taky ho našla na ulici. Vypadá to, že někdo schválně pohodil v okolí koťata. Možná se ještě najdou další.“

„To je strašný, chudinky malý.“

„Jak mu říkáte?“ ptá se Mudrovský a vypisuje zvířátku v počítači kartu.

„No, víte, já myslela, že mu dám najíst, ošetřím mu ouška a pak ho asi dám do útulku nebo mu někoho zkusím najít. Já nejsem kočičí člověk a myslím, že Madla není kočičí pes. Nevím, jestli by mu neublížila. Kotě po bytě prohání a ono se jí bojí a já mám strach nechat je spolu samotné. A když je to ještě navíc kluk…,“ vysvětluju.

„To už jsme tu jednou měli, že?“ udělá Mudrovský narážku na to, jak jsem si před rokem nechtěla nechat Madlu, a doplní svou poznámku pohledem, který se mi ale vůbec nelíbí. Naštval ho někdo? Nebo je naštvanej na mě, že mluvím o útulku? Před pár měsíci na horách byl příjemnej a vtipnej společník. Ale dneska je tak divně odtažitej.

Mudrovský mě zkouší přemluvit.

„S Madlou by si na sebe krásně zvykli. U nás doma to bylo s kocourem a se psem stejný. Pak spali oba v jednom pelechu. Teď má zase každý svůj, kocour už je nevrlý starý pán. Jinak kocoura je stejně lepší dát časem kastrovat, on se tím i zklidní. Ale o tom je zatím předčasný mluvit.“

„Já vážně nevím.“

„Dobře, tak se mi přijďte s těma ušima v úterý ukázat. Do té doby si ho necháte?“

Chvilku váhám. Myslela jsem si, že u mě kotě zůstane den, maximálně dva.

„Pár dnů snad společně přežijeme. Zeptám se v okolí, třeba by si ho někdo vzal,“ připustím nakonec a jsem vážně ráda, když z ordinace konečně odcházím.

„Jé, ty jsi Madle pořídila kotě,“ reaguje o hodinu později do telefonu nadšeně kamarádka Blanka, která by byla nadšená, i kdybych si domů pořídila krokodýla. A udílí mi rady, jak se o kotě starat, čím ho krmit a na co si dát pozor.

„Kocoura musíš dát kastrovat, ale zatím je ještě čas.“

„Jo, to mi říkal Mudrovský taky. Ale já si ho stejně nenechám.“

„Myslela jsem si teda, že si pořídíš spíš dvounohýho kocoura než čtyřnohýho. Ale všeho do času. A co Mudrovský? Jak jsi s ním pokročila od hor?“ zajímá Blanku.

„Nijak. Jednou jsme se sešli na kafi, během kterýho jsem s ním udělala rozhovor pro Kočkopsa, a pak ještě po e-mailu pár textů do poradny.“

„A víc nic? Tak teď máš kromě Madly další důvod se s ním vidět.“

„Viděla jsem se s ním dneska a úplně mi to stačilo.“

„No a o čem jste se bavili? Pozval tě na víno?“

„Bavili jsme se o smradlavých ouškách, odčervení a kočičím žrádle. Pozval mě na kontrolu s kotětem za pět dnů. A nevypadalo to, že by mě chtěl někdy někam zvát. Byl věcnej, až zvláštně strohej.“

„Strohej? Na horách byl docela vtipnej, pokud si pamatuju. Tak bys s ním mohla pro ten váš kočkopsí web udělat další rozhovor na téma ‚Jak skamarádit psa a kočku, aby se navzájem nesežrali‘.“

„Dík, že mi vymýšlíš práci.“

„Rádo se stalo. Pamatuj, co jsem ti říkala. Zatímco ostatní ženský tvýho věku se zaměřujou na plastický chirurgy, pro tebe je strategický sbalit veterináře.“

„Vždyť já ani nevím, jestli není ženatej.“

„To jsi ovšem už dávno měla zjistit. Nejseš náhodou novinářka? Tak se koukej snažit a průběžně mě informuj. O kotěti i o kocourovi veterinářovi,“ ukončí náš hovor Blanka.

Sotva si stihnu udělat kafe, když se mi na displeji telefonu objeví máma. Čeká mě stejná otázka, ale tentokrát v pohoršeném tónu.

„Vážně sis pořídila kočku?“ ověřuje si máma informaci, kterou už má od Adama, ale nechtěla jí věřit. „No ty jsi se snad úplně zbláznila. Odnes ji někam do útulku, copak nemáš dost jiných starostí?“

„Mami, kotě je ještě malinký, navíc má nemocný ouška, slíbila jsem veterináři, že si ho u sebe nechám, než je bude mít v pořádku. A teprve pak ho někam odnesu. Mimochodem – nevíš o někom, kdo by ho třeba chtěl?“

„Kočku asi nikdo.“

„A nezeptala by ses sousedů? Je moc roztomilý a krásně zbarvený, pošlu ti fotku,“ ukecávám mámu.

„Zeptat se můžu, ale nic ti neslibuju. No ale proč ti hlavně volám. Chtěli jsme se u tebe zastavit, mám pro tebe králíka, taky jsem si jednoho vzala.“

„Živýho?“

„Proč živýho?“ nechápe máma.

„Protože ten jedinej do naší party doma ještě chybí,“ zavtipkuju.

„Aha. To jsou teda vtipy.“

„Jsi hodná, králíka už jsem dlouho nedělala, tak se stavte.“

„No já nevím, když tam máš kočku. Já o ní tátovi ani neříkala, akorát by se rozčílil.“

Táhne mi na šestačtyřicet, mám dospělýho syna, ale tátu by naštvalo, že jsem si domů přinesla kočku.

„Měla jsem jít do práce, ale nepůjdu, nechci tu kotě nechat samotný s Madlou. Takže jestli chcete, klidně přijeďte.“

„Já se s tátou nějak domluvím. Když tak si jen seběhneš dolů pro králíka a tátovi povíme, že máš spoustu práce.“

Když hovor ukončíme, čeká mě další telefonát a stejná otázka.

„Vážně sis pořídila k Madle ještě kotě?“ ptá se nevěřícně moje šéfka Kateřina a já slyším, jak se směje.

Vysvětluju jí celou anabázi od nálezu kotěte až po to, jak si ze mě v noci dělalo překážkovou dráhu.

„Ideální téma na další fejeton. Už ne série ‚Madla Labradorová a já‘, ale Madla… má kotě nějaký jméno?“ zarazí se Kateřina.

„Nemá a žádný mít nebude, jakmile se mu uzdraví uši, jde z domu,“ odpovídám a s telefonem, který si přidržuju ramenem, sundavám kotě ze stolu, kam se vydrápalo. Pak pohladím Madlu, která zvířátko hypnotizuje, a odnáším kotě z jejího zorného úhlu, aby se zbytečně neplašilo.

„Hele, nikdy neříkej nikdy, znáš to,“ pokračuje Kateřina. „Ale dobře, tak tomuhle fejetonu dáme titulek ‚Madla Labradorová, kotě a já‘. To se bude lidem líbit. Mimochodem díky kotěti krásně souzníš s názvem našeho webu, vlastně bych tě za to měla pochválit, že se snažíš mít pro svou práci co nejvíc inspirace,“ ocení se smíchem Kateřina.

„Jsem moc ráda, že se jmenujeme Kočka jako pes a ne třeba Kočka, morče, želva, had a pes,“ utrousím.

„Já ten tvůj humor miluju,“ uchechtne se zase Kateřina.

„Pak bychom časopis nezkracovali na Kočkopes, ale Komožehapes. Název, kterej než vyslovíš, vystydne ti kafe,“ pohrávám si dál s tématem a smějeme se už obě.

„Takže domluveno. Zůstaň doma, starej se o kotě, hlídej ho, aby ho Madla nesežrala, a Madla ať hlídá tebe, abys ho nepřetrhla. Fejeton určitě napiš. A můžeš udělat i anketu, kdo z nás má jaký zvíře doma, vytáhni z každýho nějakou vtipnou historku, to bude čtivý,“ shrne Kateřina.

„Dobře. Jaký zvíře máš doma ty?“ sonduju hned.

„Žádný.“

„Žádný? Tvoje odpověď si vyloženě říká o to, abys měla doma krásný mourovatý tříměsíční kilo a půl vážící koťátko,“ mluvím jako prodavačka luxů.

„Neříká ani náhodou. Obě děti jsou alergici,“ sebere mi Kateřina naději.

Madla pozorně sleduje můj výraz.

Tak málo chybělo, aby byl život zase krásnej.

Stěhování národů

Než jdu s Madlou odpoledne ven, opět částečně vystěhuju záchod a kotě nastěhuju dovnitř. Tentokrát i s chlupatou dekou, aby tam mělo pohodlí. Doufám, že mu zavíráním nepůsobím nějaký trauma. Možná bych měla vyklízet spíš koupelnu, asi by se jako chvilkový vězení hodila víc, je větší. Anebo pořídit nějakou klec. Ale zavírat ho do klece se mi moc nelíbí. Vždyť jde jenom o pár dnů, co potom s klecí.

„Madynko, jdeme,“ připínám psině obojek a už sbíháme ze schodů. Madla se vyčůrá hned na prvním trávníku, a když je hotová, spěchá dál ulicí.

„Kam se ženeš?“ vlaju za ní. Vzápětí pochopím. Blíží se k nám policajti na koních. Beru Madlu na vodítko a stoupáme si stranou, necháme je projít kolem nás. Madla se ani nehne, upřeně je sleduje, jako by držela čestnou stráž. Za to, že musí doma strpět kotě, jí tuhle radost musím dovolit. Kdyby se na chvíli zastavili, zkusila bych se s ní opatrně přiblížit, aby se s koněm očichali. Byla by to krásná fotka, ona téměř bílá, a u ní skloněná lesklá černá velká koňská hlava. Ale koně s jezdci nás pomalu přešli, aniž by si všimli bílé dychtivé labruchy.

Na psí loučce už je jack russel teriér Jef se svým páníčkem Vaškem a Rambo s Honzou. Oba psi se k Madle ženou a důkladně ji očichávají.

„Nehárá ta vaše?“ ptá se Vašek.

„Nehárá. Máme doma kotě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hafani 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.