Copyright © 2020 by Alan Feuer.

Translation © Daniela Reischlová, 2021

Cover design © Tomáš Cikán, 2021

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-913-1

Pro Joannu, která si to zaslouží

HLAVNÍ POSTAVY

POLICIE

STEPHEN MARSTON: jednotka C-23, FBI, New York

ROBERT POTASH: jednotka C-23, FBI, New York

RAY DONOVAN: útvar speciálních operací SOD, úřad DEA, Chantilly, Virginia

VICTOR VAZQUEZ: pobočka úřadu DEA, Mexico City

ANDREW HOGAN: pobočka úřadu DEA, Mexico City

BRIAN MAXWELL: technické operace, Federální policejní služba USA

JAKE HEALY: Úřad pro vyšetřování vnitřní bezpečnosti (HCI), Nogales, Arizona

FERNANDO CRUZ: pobočka úřadu DEA, Long Island

JUAN SANDOVAL: speciální jednotka úřadu DEA, San Diego

KARTEL

JOAQUÍN „PRCEK“ GUZMÁN LOERA: jeden z vůdců drogového kartelu Sinaloa

ISMAEL „EL MAYO“ ZAMBADA: Guzmánův hlavní partner

DAMASO LÓPEZ NUÑEZ: Guzmánův personální šéf

ALEX CIFUENTES: kolumbijský drogový magnát, někdejší Guzmánův osobní tajemník

JORGE MILTON CIFUENTES: Alexův starší bratr

CARLOS HOO „KONDOR“ RAMÍREZ: Guzmánův bodyguard a osobní tajemník

MARIO LÓPEZ „EL PICUDO“ OSORIO: Guzmánův šéf zóny Culiacán

MARIO HIDALGO „NOSÁL“ ARGÜELLO: Guzmánův poslíček

LUCERO SÁNCHEZOVÁ: Guzmánova milenka

AGUSTINA ACOSTAOVÁ: Guzmánova milenka

ANDREA VELEZOVÁ: osobní asistentka Alexe Cifuentese

JAVIER REY: Guzmánův životopisec a scénárista

IVÁN ARCHIVALDO GUZMÁN SALAZAR: Guzmánův syn

JESÚS ALFREDO GUZMÁN SALAZAR: Guzmánův syn

OVIDIO GUZMÁN LÓPEZ: Guzmánův syn

JOAQUÍN GUZMÁN LÓPEZ: Guzmánův syn

CHRISTIAN RODRIGUEZ: Guzmánův konzultant přes informační technologie

CHARLY MARTÍNEZ: Guzmánův technologický pracovník

IVAN „CHOLO IVAN“ GASTELUM CRUZ: Guzmánův zabiják a šéf zóny Los Mochis

ARTURO A ALFREDO BELTRAN-LEYVOVI: bývalí Guzmánovi přátelé, z nichž se stali nepřátelé

Joaquín byl tím, čím je a bude

Uprchlík před spravedlností

Pán hor

A šéf měst

Hudební skupina LOS CANELOS DE DURANGO

skladba „Pán hor“

DĚJSTVÍ PRVNÍ:
SERVER JACK

„Téměř žádný zločin není v Mexiku potrestán.“

Field of Battle, Sergio González Rodríguez

PRVNÍ KAPITOLA /
AJŤÁK Z MEDELLÍNU

ČERVEN 2009 AŽ ÚNOR 2010

Ten tip, náznak nebo fáma, ať už tomu budeme říkat jakkoli, se k nim donesl z ulice a byla to jedna z nejdivnějších věcí, jakou za celou svou kariéru slyšeli. Světově proslulý drogový magnát „Prcek“ Guzmán si najal mladého ajťáka, který mu ze špičkových mobilních telefonů a tajných serverů vybudoval sofistikovaný systém a důmyslně ho zašifroval.

Tato neověřená informace, což je asi ten nejlepší popis, přišla jednoho červnového pátku roku 2009, když do lobby newyorské pobočky FBI vešel tipař. Po zběžném prolustrování v přízemí se informace propracovala do sedmého patra, kde s hlasitým žuchnutím přistála v přeplněných kójích latinskoamerické protidrogové jednotky C-23. Její elitní tým agentů a jejich šéfů už víc než třicet let pronásledoval největší drogové zločince, takže příběhy o jejich kouscích v této kanceláři poblíž soudních budov na Dolním Manhattanu kolovaly běžně. Jenže s touhle si nikdo z týmu nevěděl rady. Tipařovo líčení působilo dostatečně věrohodně, ale postrádalo jakékoli detaily. O Guzmánově mladém ajťákovi sdělil agentům jen to, že jeho křestní jméno zní Christian a pochází z kolumbijského Medellínu. V budovách FBI se v jednom kuse objevovali nejrůznější cvoci prohlašující, že mají zásadní informace o smrti Kennedyho nebo že znají někoho, kdo zná někoho, kdo ví, kde je Jimmy Hoffa. Jelikož telefonování přes internet představovalo v té době stále ještě relativní novinku, agentům přišlo poněkud přitažené za vlasy, že by se dvacetiletý hacker dohodl s nejhledanějším zločincem světa a vybavil mu skrýš jakýmsi soukromým Skypem. Znělo to sice lákavě, ale převažoval názor, že se z této informace nakonec vyklube jen další mýtus.

Jenže uprostřed drogové války pouhé mýty pro vyslání jednotky C-23 do terénu zkrátka nestačily. Jednotka totiž měla plné ruce práce se samotnou realitou. Tři roky poté, co Mexiko vytáhlo do boje proti svým brutálním drogovým bossům, zemi zmítalo bezprecedentní násilí a většina toho chaosu pronikla i do spisů amerických vyšetřovatelů. Zrovna té zimy byl poblíž Tijuany dopaden psychopat, který si přezdíval Stewmaker – odborník na guláše –, a to poté, co v kádích se žíravinou rozleptal na kaši tři sta těl. O pou-hé dva týdny později byl v Cancúnu zavražděn penzionovaný mexický generál. Měl prostřelené čéšky a jeho tělo bylo naaranžováno za volantem pick-upu odstaveného na dálnici. Od konce roku 2006 bylo všech sedm mexických drogových kartelů ve válce. Válčily buď mezi sebou, nebo s vládou, případně obojí, za což zaplatilo životem deset tisíc lidí. Jednotka C-23 a další americké bezpečnostní složky se snažily svým mexickým kolegům pomoct, a kdykoli to bylo možné, zahajovaly vyšetřování a předávaly jim zpravodajské informace. Jenže během posledních pár měsíců se situace na hranicích jen zhoršovala. Běžná bezpečnostní pohotovost přerostla ve stav připomínající regulérní povstání. Sisyfovské úsilí ukončit krveprolití a přerušit přísun drog proudících na sever se z amerického pohledu zdálo čím dál marnější, a to navzdory neustálému zatýkání, vznášení obvinění i bitevním vrtulníkům, které byly do Mexika posílány jako zahraniční pomoc.

Přestože se v této situaci nabízela spousta cílů, „Prcek“ Guzmán mezi nimi vynikal. Sice nebyl ani nejbohatším, ani nejbrutálnějším mexickým obchodníkem s drogami, zato zdaleka nejproslulejším. Jeho slavnou přezdívku „El Chapo“, tedy „Prcek“ – která by mohla odkazovat na jakousi malost, ale ve skutečnosti se týkala Guzmánovy přikrčené, podsadité postavy – znali lidé po celém světě a co do proslulosti se mohl srovnávat s filmovými hvězdami či prezidenty. Od dob, kdy v Kolumbii vládl Pablo Escobar, la pista secreta – tajná cesta využívaná k pašování drog – nezažila člověka, který by byl tak významným zločincem a zároveň takovou celebritou. Guzmán stál téměř dvacet let v centru obchodu s drogami a podílel se na těch nejlepších kouscích i největších katastrofách. Slávu zakusil poprvé v roce 1993, kdy byl v Mexiku poslán do vězení za vraždu římskokatolického kardinála Juana Jesúse Posadase Ocampa. Ocampo byl zavražděn za bílého dne na letišti Guadalajara, a svět měl tak možnost vidět, jakou hrozbu mexické kartely představují. O osm let později Guzmán uplatil dozorce a v dodávce s prádlem z věznice uprchl, díky čemuž získal skutečný hvězdný status.[1]

Od té doby byl na útěku a permanentně se přesunoval mezi zhruba desítkou skrýší schovaných hluboko v pohoří Sierra Madre v mexickém státě Sinaloa. Přestože žil jako psanec, zacházeno s ním bylo jako s králem – někteří ho milovali, mnozí se ho báli, ale bezpochyby byl nejmocnějším mužem v Mexiku. Stačilo jediné jeho slovo pronesené v některém z horských úkrytů, aby se daly do pohybu tahače v Nogales, letadla v Cartageně a nákladní lodě v Colónu.

Ve dvaapadesáti letech – což byl v odvětví, které dlouhověkosti příliš nefandilo, nepravděpodobný věk – Guzmán stanul na vrcholu své kariéry. Bez zábran provozoval svůj byznys a válčil se svými rivaly, a zároveň si hrál na kočku a na myš s mexickými činiteli, kteří nebyli na jeho výplatní pásce. Šla po něm i americká vláda, ale v částech Washingtonu převládal konsenzus, že se aspoň drží v horách, kde utrácí horentní sumy za svou bezpečnost, a nezapojuje se tak do krvavé spouště, kterou v nížinách v poslední době rozpoutaly nově vznikající mafie jako Zetas nebo La Familia Michoacán. Tomuto postoji hrála do karet i skutečnost, že nikomu – FBI, Úřadu pro potírání drog DEA ani jejich kolegům ze zpravodajské komunity – se v drsném regionu, do kterého Guzmán uprchl, ještě nikdy nepodařilo provést úspěšnou operaci vedoucí k zatčení. Jen za poslední dva roky celá škála amerických agentur pomáhala se zatčením Otty Herrery, Guzmánovy spojky s kolumbijskými kartely, Juana Carlose Ramíreze, jednoho z jeho hlavních dodavatelů, a Jesuse „El Reye“ Zambady, bratra „Maya“ Zambady, jeho nejdůležitějšího partnera. Dědic Guzmánova trůnu – „Mayův“ syn Vincente, seděl ve vězení v Mexico City a dvojčata Pedro a Margarito Floresovi se právě chystali začít Guzmána nahrávat pro americké protidrogové agenty. V polovině roku 2009 samotný Guzmán čelil obžalobám v San Diegu a Tucsonu a brzy proti němu měla být vznesena další obvinění v Brooklynu a Chicagu. Ale i přesto všechno, navzdory bezpočtu hodin strávených vyšetřováním a sestavováním obžalob Guzmán nikdy nestrávil ani jediný den v americké soudní síni.

Proto nemohla jednotka C-23 čerstvý tip ignorovat, jakkoli bláznivě zněl. Sliboval možnosti, které byly zkrátka příliš lákavé. Zdálo se logické, že muž v Guzmánově situaci – na útěku, s obchodními záležitostmi roztroušenými po celém světě – bude přinejmenším chtít nějaký prostředek, který mu umožní posílat a přijímat tajné zprávy. Jen si představte, jaké by to bylo štěstí, kdyby se newyorské protidrogové jednotce podařilo do jeho systému nabourat.

Pokud tedy vůbec existoval.

Zatímco mnoho jeho kolegů nad historkou o mytickém systému mobilních telefonů krčilo rameny a považovalo ji za sci-fi, zvláštní agent Robert Potash se dobrovolně přihlásil, že se na to podívá. Byl v jednotce nováček a moc jiné práce beztak neměl. Potash se k C-23 přidal teprve předchozího roku, a přestože toužil uspět jako všichni ostatní, ještě stále se mu nedařilo se mezi staršími a zkušenějšími kolegy plně zorientovat. Potash byl jedním z oněch abnormálních případů lidí, kteří se k FBI připojili až ve vyšším věku. Do akademie FBI v Quanticu se zapsal těsně před svými sedmatřicátými narozeninami, což byl pro nové rekruty hraniční věk. Na federálního agenta měl za sebou také dost neobvyklou minulost. Vystudoval strojní inženýrství a následujících patnáct let se za dobrý plat nudil v soukromém sektoru, kde konstruoval roboty a lasery, než mu konečně došlo, že ve skutečnosti netouží dávat dohromady drahá zařízení, ale trestní případy. Jakožto syn nástrojaře z Connecticutu byl Potash odjakživa kutil. Ač mu táhlo na čtyřicet, pořád se vnímal jako malé šikovné děcko, které v sousedství každé léto postaví domek na stromě a celou zimu tráví v garáži konstruováním podomácku vyrobeného auta bez motoru.

Potash sice žádné vyšetřování související s kartely dosud nevedl, ale jeho nadřízení v C-23 si byli vědomi jeho technického nadání, a tak ho přizvali, aby se zúčastnil rozhovoru s tipařem, který za nimi s touto lákavou informací přišel. Potash z něho odcházel s pocitem, že za tím něco bude. Nabídl se tedy, že se pustí do vyšetřování, a nikdo z jednotky tomu nijak nebránil. Řada předních agentů o tuto práci nestála, jelikož se zdálo jasné, že bude třeba studovat šifrování a načíst si spoustu stránek o tajemných pojmech, jako například o technologii Voice over Internet Protocol. Rozhodně se nejednalo o typickou práci protidrogových agentů spočívající v zatýkání padouchů a zabavování kil drog přímo na ulici. Jednalo se víceméně o práci pro vědátory. A přesně to byl Potashův šálek čaje.

Jako partner pro tento úkol mu byl přidělen Stephen Marston. Marston byl osmkrát zkušenější než Potash a téměř dvakrát tak vysoký. Zkrátka agent klasického střihu – velký, s širokými rameny, flegmatický a metodický. Marston byl rodilý Newyorčan a v jednotce C-23 pracoval už téměř deset let. Pracovně se zaměřoval především na Kolumbijce, mezi nimi i na zbývající kokainové kovboje z Medellínu a Cali, kteří od osmdesátých let dodávali kokain mexickým pašerákům působícím podél americké hranice, jako byl Guzmán. O technologiích toho Marston příliš nevěděl – jeho diplom z počítačové vědy, který získal v roce 1993, byl tou dobou už zastaralý –, ale zase věděl hodně o vyšetřování drogových kartelů. A cosi na tipařově historce ho zaujalo.

Během rozhovoru jim tipař objasnil, že krátce před tím, než mladý ajťák Christian začal pracovat pro Guzmána, sestavil beta verzi svého systému pro jinou skupinu drogových překupníků. Konkrétně se jednalo o rodinu Cifuentesových, jednu z nejnenápadnějších a nejúspěšnějších pašeráckých organizací v Kolumbii. Cifuentesovi, kteří si díky své schopnosti pracovat nepovšimnuti vysloužili přezdívku „neviditelný klan“, byli usazeni v Medellínu, stejně jako Christian. Rodinu pojila s Guzmánem dlouhá a spletitá historie. Celé roky mu svůj produkt posílali všemi možnými způsoby, od turbovrtulových letadel King Commander až po rybářské lodě určené k lovu žraloků a tuňáků schopné urazit velké vzdálenosti. Marston věděl, že tipařova historka obsahuje několik nevěrohodných podrobností, ale její základní vnitřní logika mu dávala smysl. Jestliže se někdo z Cifuentesových dostal k nové technologii, bylo logické se domnívat, že ji následně prostřednictvím jejího vývojáře předali svému dlouholetému příteli a spojenci.

Vždy puntičkářský Marston rozhodně nehodlal vyvolat žádné haló ani vzbudit přílišná očekávání šéfů, aniž by si tip nejprve důkladně ověřili. Pokud jste pracovali pro FBI a pálilo vám to, vždycky jste slíbili míň, než jste následně splnili. Když se s Potashem do případu pustili, Marston rozhodl, že potřebují koncept, nějaký reálný důkaz, že onen tajný systém je víc než jen planá naděje.

Jak o tom přemýšlel, byl čím dál přesvědčenější, že potřebují jeden z těch zatracených telefonů.

Pro začátek se obrátili na kolegy v Kolumbii.

Poté, co Marston s Potashem z tipaře vytáhli všechno, co mohli, rozhodli se ověřit jeho historku u odborníků v terénu, konkrétně u právního týmu FBI a jejich protějšků, agentů amerického protidrogového úřadu DEA přímo v Bogotě. Domluvili si telefonát s ambasádou, a když zmínili Christianovo jméno, všichni se k jejich překvapení tvářili, že ví, o kom je řeč. Bylo jim sděleno, že mladý technik Christian Rodriguez má v Medellínu malý podnik specializující se na opravu počítačů a zřizování komunikačních sítí. O Rodriguezovi bylo rovněž známo, že čas od času koketuje s místní hackerskou scénou využívající počítačové znalosti pro své obohacení. Ačkoli k solidnímu důkazu to mělo daleko, agenti v Bogotě si byli jistí, že to musí být jejich člověk.[2]

Po skončení hovoru Marston s Potashem rozebírali nová zjištění – zdálo se, že onen mladík, kterého si „Prcek“ Guzmán vybral za svého konzultanta přes informační technologie, má v Medellínu regulérní práci ajťáka.[3]

Jakmile se jim podařilo získat mladíkovo celé jméno a datum narození, byla to už více méně rutina. Ve spolupráci s kolegy z Bogoty sestavili Marston s Potashem profil a snažili se vystopovat a identifikovat kohokoli, kdo měl s Rodriguezem nějakou spojitost, od příbuzných a starých přátel přes milenky a sousedy až po známé a kolegy. Počítačová scéna v Medellínu se nepodobala té newyorské nebo sanfranciské, kde v tomto oboru pracovaly desetitisíce zaměstnanců a ve stínu velkých konglomerátů se krčily zástupy odvážných start-upů. Medellínská scéna byla menší a roztříštěnější a v podstatě se zakládala na konzultantských melouších a neformálních vztazích. I s ohledem na kriminální minulost města bylo pravděpodobné, že řada těchto vztahů balancovala na tenké hranici mezi legálním byznysem a mnohem ošemetnějšími způsoby výdělku. Newyorští agenti tedy začali pátrat po informátorovi – po někom, kdo by mladého počítačového experta znal a dal by se přesvědčit, aby jim o něm poskytl informace. Po zhruba měsíční práci na spisu si zvolili svůj cíl: dalšího mladíka snažícího se prosadit v oblasti informačních technologií, který s Rodriguezem v minulosti spolupracoval. V létě agenti odletěli do Medellínu a za použití svého charisma a spousty peněz amerických daňových poplatníků mladíka ke spolupráci přesvědčili.

Tomuto v pořadí již druhému zdroji začali přezdívat Společník a on se před nimi v září vytasil s triumfem – podařilo se mu ukořistit jeden z Rodriguezových zašifrovaných mobilů. Jednalo se o Nokii série E s tmavě šedým krytem, barevnou obrazovkou a jednoduchou malou klávesnicí. Telefon sice nevypadal nic moc, ale Marston s Potashem věděli, že se jedná o špičkové zařízení. Nokia E-71 byla jedním z nejranějších chytrých telefonů na trhu. Nedosahovala sice technologické úrovně NASA, ale ani to nebyla žádná obyčejná vyklápěčka. A levná také nebyla. Když si Marston s Potashem telefon vygooglovali, zjistili, že se prodává za sedm set dolarů, tedy skoro dvakrát dráž než jejich telefony BlackBerry, kterými je vybavila vláda. Jedno bylo jisté – na podzim roku 2009 jste nenarazili na moc lidí, kteří by se promenádovali s Nokií E-71 v kapse.

Společník nebyl příliš sdílný ohledně způsobu, jakým k telefonu přišel, a Marston s Potashem na něho ani netlačili. Měli, co chtěli, a navíc přišli na to, že v hlavním městě kokainu, jakým Medellín nesporně byl, se často stávalo, že předměty, stejně jako různé informace, se objevovaly nejrůznějšími záhadnými způsoby. Věci se v Medellínu mohly jen tak zjevit, k čemuž také často docházelo, a to bez vysvětlení. Ovšem pouze za předpokladu, že byla uzavřena správná dohoda a hlavně zaplacena správná cena.[4]

Jakmile se agenti ocitli zpět ve Spojených státech, vyrazili se svým úlovkem do výzkumného zařízení FBI ve Virginii.

V tomto obrovském komplexu – známém pod zkratkou ERF (Engineering Research Facility) – prováděli svá kouzla ti největší vědátoři FBI. Uměli vyčenichat datové pakety, prolamovat hesla, analyzovat systémy a ovládali i další temná umění digitálního světa. Tato velkolepá budova nacházející se ve výcvikovém středisku FBI v Quanticu doslova vyzařovala moc a váhu americké vlády. Marston s Potashem přijížděli k zařízení s přesvědčením, že postačí, když se mozky z ERF na Rodriguezův telefon podívají a ten se pod jejich pohledem rozklepe a vydá jim všechna svá tajemství.

Jenže jakmile vešli dovnitř, vrhla se na ně banda techniků, ja-ko by přinášeli nějakou špinavou bombu. Vytrhli agentům mobil z ruky, nacpali ho do pouzdra na principu Faradayovy klece a rychle ho zavřeli. To Potashe vyvedlo z míry. Nejspíš mu mělo dojít, že když se oni pokoušejí studovat Guzmánův telefon, možná se telefon zároveň pokouší studovat je. Ukázalo se však, že tomu tak nebylo – telefon byl nečinný a nevysílal žádné signály. Ale bylo poučné zjistit, že pokud by malá Nokie drogového bosse chtěla, mohla by svému pánovi poslat vzkaz: Hej, šéfe, mají mě gringové v hackerské laboratoři v Quanticu.

To ovšem bylo jediné zjištění, které si toho odpoledne odnesli. Poté, co technici provedli řadu testů, agentům oznámili: „Pardon, ale do tohohle telefonu se prolomit nedá.“ Marston s Potashem tomu nemohli uvěřit. Dokonce ani ERF s veškerými svými možnostmi se do toho přístroje nedostane? Když už nic jiného, tak to bylo přinejmenším přesvědčivé potvrzení, že Christian Rodriguez se v šifrování vyzná. Jejich důkaz, který měl sloužit k potvrzení směru vyšetřování, byl čím dál zajímavější a neobvyklejší.

Cestou domů agenti nová zjištění probírali.

Technici jim vysvětlili, že v souvislosti s telefonem vyvstalo hned několik vzájemně se překrývajících problémů. Nejvýznamnějším z nich byla skutečnost, že Rodriguezův telefon využíval ranou formu šifrování P2PE. P2PE neboli point-to-point šifrování je obranná technologie vyžadující dva druhy kódů: jeden kód zašifrovává zprávy a připravuje je na doručení, zatímco druhý kód slouží k přijímání zpráv a jejich dešifrování. Bez těchto kódů je jakákoli komunikace zachycená v momentě, kdy putuje mezi dvěma telefony – což je klasický způsob zachycování zpráv používaný bezpečnostními složkami –, pouhá hatmatilka. Zejména Potash chápal, že tento druh šifrování je skutečně špičkový, zlatý standard bezpečnosti v oblasti informací. Znamenalo to, že Guzmánovy Nokie spolu mohly komunikovat zcela bez povšimnutí.

Druhým problém byl hlavní hardware. Technici FBI rychle zjistili, že Nokia E-71 nevyužívá žádnou běžnou komerční infrastrukturu, tedy sítě pro mobilní telefony nabízené klasickými poskytovateli, jako AT&T nebo Verizon. Fungovaly pomocí internetu na vlastním soukromém serveru. A tento server nejenže byl soukromý, byl také netradiční a velmi nenápadný, a navíc se zdálo, že je neustále v pohybu. Potash doufal, že by experti FBI mohli IP adresu systému vystopovat až k technologické firmě v Kolumbii a oznámit mu, že Rodriguez svůj server spravuje během obědové pauzy z nějakého tajného kamrlíku ve svém sklepě. Kdyby tomu tak bylo, byla by to hračka. FBI by mohla na firmu zatlačit, aby udělala správnou věc. A kdyby se vzpouzeli, tak by se na ně jednoduše vydal soudní příkaz a agenti by je sebrali.

Jenomže žádná taková firma ani tajný kamrlík neexistovaly.

Když se technici z ERF pustili do adresy serveru, čekalo je jen patnáct odstínů podivnosti. Viděli sice jeho identifikační čísla – číslo-tečka-číslo –, ale nedokázali určit jeho polohu, která byla zřejmě anonymizovaná a poskakovala po celé zeměkouli. Tohle v roce 2009 rozhodně nepatřilo do kategorie mainstreamové technologie. Bylo to mnohem sofistikovanější, než kdo čekal.

Potash byl frustrovaný i ohromený zároveň. Na anonymní místo vám soudní příkaz nikdo nevystaví. Bylo to skoro, jako by mu nějaký práskač řekl, že někde ve skladu čeká připravená tuna čistého kokainu, a dal mu do ruky beranidlo, aby vyrazil dveře.

Jenže tu byl problém: Kde ty dveře byly?

To nikdo nevěděl.

Potash si říkal, že ať už ten systém vytvořil kdokoli, bral to vážně a hravě se vyrovnal systémovým inženýrům z Massachusettského technologického institutu. Potash byl také inženýr, ale tváří v tvář tomuto systému si připadal jako školák.

Agenti začali být oním mladým ajťákem posedlí. Neustále o něm mluvili, přemýšleli, snažili se přijít na to, co ho motivuje.

Oběma bylo jasné, že se musí jednat o génia. Ačkoli byl Rodriguez počítačový maniak, nezanechával po sobě téměř žádnou digitální stopu. Kromě vazeb na rodinu Cifuentesových neměli agenti k dispozici žádný jeho životopis nebo seznam dalších klientů, o které by se mohli opřít. Nicméně Společník jim některé detaily osvětlil. Během rozhovorů, které agenti se Společníkem při četných setkáních vedli, jim řekl, že Rodriguez neměl porušování zákonů v krvi. Jednoduše se snažil proklestit si cestu v ekonomice sužované trestnou činností a někteří lidé využívající jeho služeb zkrátka nebyli těmi, za které se vydávali. Ať už byl tento mladý ajťák kdokoli, z rozkrývání jeho záhady se postupně stávala závislost. Manželky agentů si z nich začaly dělat legraci, že spolu tráví víc času než s kýmkoli jiným. Když začal být tenhle vtípek otřepaný, přišly manželky s novým: začaly si stěžovat, že kdyby své manžely vyhodily, tak by si Marston s Potashem bezpochyby našli společné bydlení a možná by byli i šťastnější, protože by pak mohli pracovat nonstop.

Nepomohlo ani to, že se agenti koncem roku rozhodli, že potřebují být v terénu přímo v Kolumbii. V polovině prosince 2009, několik měsíců po zahájení operace, které začali v newyorské pobočce FBI přezdívat operace Server Jack, si zabukovali letenku do Bogoty a vyrazili na jih s powerpointovou prezentací obsahující všechno, co o případu věděli. Po příjezdu na ambasádu si potřásli rukama se svými kolegy a dali se do práce. Když začali proklikávat snímky Guzmána, Christiana a onoho tajného systému, na tvářích přítomných se objevil stejně zmatený výraz jako u jejich newyorských kolegů, když se k nim tento tip poprvé donesl. Ale všechny to samozřejmě zaujalo. Počítače? Bezva. Ovšem nikdo tomu popravdě úplně nerozuměl. Marstona s Potashem zasypal příval otázek: Počkat, takže to není pevná linka ani mobilní telefon? Tak co to sakra je? Komu platí každý měsíc účet za telefon?

Bogotský tým zajímaly drogy. A ne jen tak nějaké – konkrétně drogy prodávané organizací Cifuentesových. Marston s Potashem nebyli jedinými agenty, kteří měli rodinu v hledáčku. Americký Úřad pro potírání drog DEA po ní šel už měsíce. Agentům bylo vysvětleno, že aktuálně probíhají dvě vyšetřování, jedno v Miami a druhé v New Yorku, přičemž newyorské vyšetřování je postaveno na odposlouchávání, které s pomocí americké ambasády zařídili Kolumbijci. Odposlech běžel poslední dva roky a objem získaných informací byl nepředstavitelný. Monitorovaly se stovky telefonů a počet zachycených hovorů se blížil patnácti či šestnácti tisícům. Pod dohledem byl téměř každý člen tohoto obrovského klanu – hlavní žena rodiny Carlina, devět jejích dospělých dětí a bůhví kolik neteří a synovců. Rodina Cifuentesových si ani nemohla objednat jídlo z čínské res-taurace, aniž by ambasáda nevěděla, jestli si dali bílou nebo hně-dou rýži.

To samozřejmě znamenalo, že chlapíci z úřadu DEA si o rodině rádi povídali a dělali to často. Marstonovi s Potashem to nevadilo. Historie organizace Cifuentesových byla nesmírně matoucí, spletitá síť neustále se měnících spojenectví a brutálních poprav. Ale rozhodně to bylo užitečné, i kdyby z toho nemělo vzejít nic jiného, než že si Christiana zasadí do kontextu. Bylo zajímavé postupně zjišťovat, že Cifuentesovi začali jako malí kšeftaři pašující cigarety a whiskey skrz medellínský přístav. K moci se rodina postupně propracovala převážně díky tomu, že vsadila na jistotu a navázala strategické spojenectví s většinou větších a mocnějších kolumbijských kriminálních skupin. Fernando Cifuentes, nejstarší bratr z klanu, kdysi pracoval jako bodyguard pro Efraína Hernándeze, kápa drogového kartelu v North Valley. Druhý bratr, Pacho, dělal pilota Pablu Escobarovi. Třetí bratr z rodiny Cifuentesových, Jorge Milton, nejprve krátce působil v Mexiku u „Maya“ Zambady, partnera „Prcka“ Guzmána, načež se přemístil do Texasu, kde rozjel čilý byznys založený na dovážení kokainu. Slavnému jménu rodiny nedostál jen nejmladší bratr Alex Cifuentes. Alex měl problémy jak se závislostí, tak s agresivitou a celé roky se potloukal mezi svými bratry a vykonával pro ně podřadné práce. Současně s tím však nezřízeně pil a působil problémy, od mlácení taxikářů až po zapalování nočních klubů. Dokonce i po třicítce byl Alex stále diletant. S potěšením utrácel rodinné jmění, ale udržet si stabilní práci se mu nedařilo.

Marston s Potashem se dále dozvěděli, že Cifuentesovi uzavřeli partnerství s Guzmánem někdy počátkem nového tisícletí. Drogový král Guzmán tou dobou začal přebudovávat svůj byznys poté, co se mu v roce 2001 podařilo uprchnout z vězení. Tehdy už rodinnému podniku Cifuentesových vládl Pacho, jelikož Fernanda zavraždili, a řídil nezákonnou říši maskovanou sérií pololegálních nemovitostí, rančů s dobytkem, aerolinek, stavebních firem a smaragdových dolů. Pacho s Guzmánem vycítili příležitost a uzavřeli dohodu. Pacho souhlasil, že ze své soukromé letištní dráhy a hangáru na medellínském letišti bude dopravovat kokain do západního Mexika, kde se nacházela jedna z Guzmánových nejnovějších akvizic: malá flotila letadel z uhlíkových vláken, které byly dle Guzmána nezachytitelné radarem. Dohoda přinesla ohromný úspěch, a tak brzy uzavřeli další a Pacho s Guzmánem propojil také Jorgeho a Alexe. Důkazem jejich vzájemného propojení byla i skutečnost, že během pár let začala s Guzmánem spolupracovat také jejich sestra Dolly.

Ve skládačce celého příběhu chyběl ještě jeden dílek, který měl přímý význam pro případ newyorských agentů. V dubnu 2007 byl zavražděn Pacho. Již dlouho se proslýchalo, že pracoval pro Američany jako informátor. Nejobávanější kolumbijský kartel Officina de Envigado těmto zvěstem zjevně uvěřil a poslal komando převlečené za policisty, aby Pacha zavraždili na jeho ranči poblíž Medellínu. Mladší bratry Cifuentesovy tato vražda zničila, a to nejen kvůli běžným důvodům. Po Pachově smrti Jorge s Alexem zjistili, že jejich bratr Guzmánovi a dalším drogovým baronům v regionu dlužil celých deset milionů dolarů. Nová hlava rodiny Jorge proto odletěl do Mexika a uzavřel s Guzmánem svou vlastní dohodu. Jelikož se v Kolumbii obával o svou bezpečnost, oznámil, že se stěhuje do Ekvádoru, a navrhl, že Pachův dluh bude splácet zásilkami kokainu, které bude do Sinaloy posílat z různých přístavů na západním pobřeží Ekvádoru. Při rozjíždění tohoto projektu Jorge nešetřil. Domluvil si, že jeho drogové zásilky bude chránit zkorumpovaný důstojník ekvádorské armády, a uplatil námořnictvo, aby mu poskytovalo nejnovější informace o slídících amerických lodích. Aby si svůj plán skutečně pojistil, udělal Jorge i osobní gesto: navrhl, že pošle Alexe, který zrovna přestal s pitím, aby žil s Guzmánem v horách jako jakási lidská zástava. Guzmánovi se Jorgeův plán s řadou pojistek a korupčních ujednání líbil, a tak na něj kývnul.

Tímto příběhem se celý kruh konečně uzavřel. Marston a Potash už dříve věděli, jak se Christian Rodriguez dostal do rodiny Cifuentesových. A nyní pochopili, jak se Jorge s Alexem dostali ke Guzmánovi.

Když tento rychlokurz věnovaný rodině Cifuentesových skončil, ozval se jeden z chlapíků z DEA s dotazem, který se týkal jejich vlastního odposlechu. Řekl jim, že při odposleších se často stává, že někdo z Cifuentesových najednou řekne: „Hele, budeme v té diskuzi pokračovat na Sparku.“ Už sama o sobě to byla podivná fráze, ale ještě divnější na tom bylo, že ji vždycky zaslechli ve chvíli, kdy začaly být odposlechy přínosné, a bylo zjevné, že se bude řešit nějaké citlivé téma.

Úřad DEA pracoval s teorií, že Spark je nějaké místo určené k setkávání, skrýš nebo zvukotěsná místnost, kam se rodina uchylovala za účelem soukromých konverzací. Ale s jistotou to nevěděli.

Zato Marston s Potashem to věděli, nebo měli přinejmenším podložené tušení. Svým kolegům v Bogotě vysvětlili, že Spark je pravděpodobně předchůdcem Guzmánova systému, o kterém se zmínil jejich tipař, beta verze, kterou Rodriguez zkonstruoval pro klan Cifuentesových.

Bylo téměř viditelné, jak se bogotským kolegům v místnosti rozkmitaly nervové spoje. Takže rodina Cifuentesových měla dva komunikační systémy. Jeden fungující otevřeně, který agenti úřadu DEA monitorovali už celé měsíce. A pak tu byl druhý systém, tajný jako ten Guzmánův, který fungoval skrytě.

Chudáci, pomyslel si Potash. Bylo to skoro, jako byste třicet let žili v jednom domě a pak jste ve sklepě najednou objevili dveře vedoucí do úplně nového domu pod ním. Bylo mu jich až trochu líto. Už jen proto, že chápal, jak se cítí.

Jakmile se agenti úřadu DEA o systému Spark dozvěděli, chtěli k němu přístup. Jenže na obdobném Guzmánově systému si vylámaly zuby i ty nejlepší mozky z FBI, které na něj nasadili. Při chybějícím technickém řešení – a zdálo se, že žádné se zatím nerýsuje – bylo jasné, že pokud chtějí do obou tajných systémů získat přístup, budou se muset dostat k Rodriguezovi.

O možnosti oslovit mladého Kolumbijce přímo se Marston s Potashem bavili už od zahájení operace Server Jack. Při jednom z posledních setkání se Společníkem jim jejich zdroj řekl, že přestože Rodriguez vydělává spoustu peněz, je ze spolupráce s „Prckem“ Guzmánem téměř denně strachy bez sebe. To znamenalo, že při případném zkontaktování by mohl být Rodriguez otevřený spolupráci, což byla nesporná výhoda. Zároveň se ale nabízelo, že bude i vylekaný, což byla nevýhoda. Po poradě s newyorskými šéfy se Marston s Potashem usnesli, že je třeba postupovat obezřetně – příležitost dostat Rodrigueze na svou stranu se jim naskytne jen jedna. Kdyby to zkusili a mladík je odmítl, tak by operace Server Jack téměř jistě skončila. V tom lepším případě by Rodriguez jen zmizel. V tom horším by celý systém vypnul.

V úvahu nicméně připadala ještě jedna možnost – past pomocí nastrčeného člověka pracujícího v utajení. Po návratu z Kolumbie se Marston s Potashem zašili v newyorské kanceláři a zvažovali všechny možné scénáře. Cílem samozřejmě bylo získat na Rodrigueze nějakou páku – zachytit, jak prodává svou technologii nějakému kriminálníkovi, nejlépe na kameru. Jako nejzřejmější možnost se nabízelo poslat Rodriguezovi „zákazníka“, který se bude vydávat za člena mexického kartelu, ale tuto cestu nikdo v jednotce nepovažoval za uskutečnitelnou. Jestliže si Christian Rodriguez vážil svého života, alespoň trošičku, nikdy by nenabídl své služby nikomu, kdo mohl být vnímán jako Guzmánův konkurent. Shodli se i na tom, že nasadit někoho vydávajícího se za Itala by nebylo o moc lepší. Fígl s italskou mafií už byl trochu ohraný.

A pak je to napadlo. Marston měl v FBI starého přítele pracujícího v ruské jednotce. S Rusy by to na rozdíl od Mexičanů možná šlo. Ruská organizace by nestála o to přivést si do svých struktur nějakého počítačového nadšence a zavázat si ho dlouhodobou smlouvou nebo přísahou věrnosti. Rusové byli nezávislí. Chtěli dělat věci jednoduše – koupit si za rozumnou cenu produkt, naučit se ho používat a pak už si ho obsluhovat sami.

Marston se se svým přítelem spojil a ten jim řekl, že ví o někom, kdo by se jim mohl hodit. Opravdový ruský gangster, který si už ve vězení odpykal trest za vlastní federální obžalobu. Kdyby byl onen Rus skutečně tak dobrý, jak ho Marstonův přítel popisoval, třeba by se jim povedlo zařídit, aby Společník přiměl Rodrigueze se s Rusem setkat.

O několik dní později se Marston a Potash se svým mužem v utajení sešli. Zjistili, že se jedná o velkého a impozantně působícího Rusa v černé kožené bundě se zamračeným výrazem a silným slovanským přízvukem.

Byl víc než dobrý. Byl perfektní.

1 Vražda kardinála Ocampa 24. května 1993 byla v Mexiku zásadním okamžikem, kdy si veřejnost uvědomila rostoucí vliv a násilnost drogových mafií. A zásadní okamžik to byl i pro Guzmána, který podíl na vraždě vždy odmítal. A důkazy skutečně naznačují, že mohl být spíše cílem než pachatelem. Ocampo byl pravděpodobně náhodnou obětí přestřelky, v níž se zabijáci z kartelu Tijuana pokoušeli zavraždit Guzmána. Na to, že se ho šéfové kartelu, bratři Arellano-Félixovi, pokoušeli zabít, ani na to, že ho nechali pykat za Ocampovu smrt, Guzmán nikdy nezapomněl. Z této nevraživosti pak vzešla krvavá válka, která mezi Guzmánem a oběma bratry s přestávkami zuřila od raných devadesátých let až do prvního desetiletí 21. století.

2 Mladíkovo skutečné příjmení není Rodriguez, ale zde je užíváno na žádost federálních agentů.

3 FBI nikdy zcela nevysvětlila, proč byl Christian Rodriguez už v polovině roku 2009 v hledáčku bogotských agentů.

4 Pokud se vám informace o identitě Společníka zdají útržkovité, je to proto, že se tak rozhodla FBI. Nikdy neodhalila jméno svého zdroje, jeho povolání ani povahu jeho vztahu s Christianem Rodriguezem. Agenti FBI vztah mezi oběma muži popisují pouze velmi vágně a uvádějí, že ačkoli Společníka s Rodriguezem pojily určité obchodní záležitosti, samotný Společník z prostředí počítačových nadšenců nepocházel. „Vynořil se v tom medellínském guláši, kde každý v jednom kuse něco podniká,“ uvedl jeden z agentů obeznámených s případem. To není zrovna příliš poučné vysvětlení, což je samozřejmě účel. Nicméně míra mlčenlivosti, s níž se FBI ke všemu okolo Společníka staví, jakožto i rychlost, s níž byli Společník i Christian Rodriguez nalezeni, lehce, leč jasně naznačuje zapojení zpravodajských služeb.

DRUHÁ KAPITOLA /
NAHOŘE V HORÁCH

PROSINEC 2008 AŽ ÚNOR 2010

Christian Rodriguez zřejmě nebyl překvapený, když mu krátce před Vánoci roku 2008 zavolal jeho krajan Alex Cifuentes. Koneckonců pro dobře známého obchodníka s drogami a jeho dva nejbližší sourozence právě dokončil zvláštní projekt. O několik měsíců dříve Rodriguez navštívil Alexovu starší sestru Dolly Cifuentesovou v jejím medellínském domě plném růží, aby spolu probrali systém pro šifrovanou komunikaci, který ona a její bratři potřebovali pro provádění tajných částí jejich byznysu. Rodriguez, který byl v poskytování služeb kriminálníkům nováček, přišel s několika nápady, které byly dost dobré na to, aby Dolly navrhla, že je probere s bratrem Jorgem, který se zrovna v Ekvádoru věnoval nejnovějšímu rodinnému počinu. Rodriguez odcestoval do Ekvádoru, kde se s Jorgem sešel, a po návratu svým novým klientům představil svůj výtvor – systém mobilních telefonů s firewallem, které fungovaly v rámci soukromé sítě a umožňovaly svým uživatelům vyměňovat si chráněné zprávy.

Ačkoli Rodriguez nedávno oslavil jednadvacáté narozeniny, vypadal mnohem mladší. Byl nápadně malého vzrůstu – měřil pouhých sto padesát centimetrů – a jeho pobledlá kůže, oplácané tváře a malý ajťácký pupík prozrazovaly, že tráví všechen čas před monitory. Rodrigueze už dlouho lákala temná zákoutí digitálního světa, a tak začal studovat systémové inženýrství, ale po pouhých třech semestrech ze školy odešel a založil si vlastní firmu zabývající se kybernetickou bezpečností. Jeho podnikání bylo z valné části legální – navrhoval internetové stránky, zajišťoval technickou podporu a spravoval sítě –, ačkoli občas, jak sám připustil, z finančních důvodů přijímal zakázky i od klientů, jejichž vlastní činnosti se do mezí zákona tak úplně nevešly. Ale ve městě jako Medellín bylo něco takového možná nevyhnutelné.

Onoho prosince mu Alex Cifuentes telefonoval právě kvůli jednomu takovému klientovi – a tím nebyl nikdo jiný než Alexův nový zaměstnavatel, drogový magnát „Prcek“ Guzmán. Na konci roku 2007 byl Alex svým starším bratrem Jorgem poslán do hor ve státě Sinaloa a od té doby tam pracoval jako Guzmánův osobní tajemník a staral se o téměř každý aspekt jeho rozsáhlé kriminální říše. Být pravou rukou drogového krále, jehož byznys se pohyboval v řádech desítek miliard dolarů a který měl zaměstnance všude od Chicaga až po Jihočínské moře, ho čas od času dohánělo k šílenství. V praxi to znamenalo, že jeden den řešil ztracenou zásilku kokainové pasty a druhý třeba asistoval u nákupu bedny ručních protitankových granátometů. Když Alex na tomto postu začínal – aby pojistil obchody mezi svou rodinou a Guzmánem –, ještě se zotavoval z vyčerpávající operace, kterou musel podstoupit v důsledku nadměrné konzumace alkoholu. Kvůli šťávám unikajícím ze žaludku se mu udělal píštěl, který vedl až k téměř fatálnímu zánětu slinivky. Navzdory svému oslabení dostal Alex na starost vyplácení Guzmánových zabijáků, dohadování se s jeho piloty, správu jeho letištních drah, dohlížení nad jeho vozovým parkem i dozor nad plejádou obchodů s kokainem, marihuanou a heroinem, takže měl každý den plný rozvrh.

Sám drogový magnát často trávil noci v horách v bujarém opojení obklopen whiskey a milenkami. Shon začínal kolem poledne, kdy vstával, aby se nasnídal. Poblíž jeho domku stála malá chatrč, ve které mu dvě posluhovačky na starém plynovém sporáku připravovaly snídani. Jakmile Guzmán zasedl k jídlu, byl povolán Alex nebo jeho kolega, aby šéfa obeznámili s nejnovějšími informacemi. Vykazovaly dnes jednotky na základně nějakou aktivitu? Dali se někteří z jeho nepřátel do pohybu? Po brífinku následoval seznam denních vzkazů: možná volal jeden z jeho synů nebo šéf jeho zóny v Mazatlánu.[5] Od obyčejného jídelního stolu Guzmán vydával rozkazy, například kam mají v Los Angeles doručit hotovost, nebo že je třeba zkontrolovat výrobu v jeho metamfetaminových laboratořích v Jaliscu. Od Alexe se očekávalo, že si veškeré pokyny zapíše do notýsku. Ovšem skutečná práce začínala až poté, co šéf dojedl. To si vzal své oblíbené komunikační zařízení, bezdrátový telefon s dlouhým dosahem, a vyšel ven mezi vysoké borovice pohoří Sierra, aby se mezi nimi procházel a přitom řešil telefonáty.

V době, kdy Alex do hor dorazil, tam Guzmán žil už větší část dekády. Drogový magnát se v pohoří Sierra narodil, konkrétně ve vesnici La Tuna, proto moc dobře věděl, jaké výhody hory uprchlíkovi jako on přinášejí. Místní cesty plné kamenitých serpentin představovaly ideální prostředí pro přepadení za zálohy a snadno se v něm bránilo i případným útokům. Většina drsného terénu byla přístupná pouze pěšky nebo pomocí terénních aut a pro vojenské konvoje byla oblast prakticky nesjízdná. Prastaré pohoří Sierra Madre vlnící se napříč státy Sonora, Sinaloa a Durango odjakživa sloužilo jako útočiště pro odpadlíky a místní krajina sestávající převážně z křovin a nebe dala vzniknout kultuře ostražité izolovanosti. Obyvatelé malých městeček krčících se na úpatích hor byli tvrdohlaví, nezávislí a podezřívaví vůči vládě. Minulost a zkušenosti je naučily nejen nedůvěře vůči státu, ale i tomu, že zaprášené pick-upy psanců šplhající horskými průsmyky vinoucími se vzhůru je lepší nevidět. Guzmán věděl, že na jejich oddanost pramenící z hrůzy se může spolehnout. I místní měli své vlastní rodiny, které bylo třeba chránit, a bylo proto pravděpodobné, že i kdyby ho viděli, drželi by jazyk za zuby. Možná by ho dokonce varovali před blížícími se jednotkami nebo ho schovali u sebe ve sklepě, kdyby bylo třeba.

Po šesti letech nepřetržitého intenzivního využívání byla ovšem řada Guzmánových horských úkrytů ve stavu rozkladu, byť ani na počátku nebyly nic moc. Jednalo se o spartánsky zařízené dřevěné boudy s levným plastovým nábytkem, kde se energie získávala z použitých autobaterií. Většina prostých budov působila provizorně a vzhledem připomínala tábory dřevařů. Na hřebících nabitých do zdí plesnivějících budov viselo nádobí zčernalé sazemi a venku před boudami hnily rychle se kazící zásoby. Guzmánův bezpečnostní tým čítající zhruba třicet mužů – několik skupin ušmudlaných a neurvalých bývalých vojáků – spal na zemi v polorozpadlých boudách a jednou měsíčně fasoval zásoby v podobě nábojů, fazolí a tortill, které jim dopravovala letadla z nížiny. V některých z táborů bylo možné spatřit i jemné náznaky venkovské idylky – ovocné stromy na dvoře, tradiční mexické otevřené altánky palapas určené k tanci nebo cornwallské slepice –, ale převážně to byla tragédie.

Na něco takového nebyl Alex Cifuentes, sběratel umění a milovník kvalitního povlečení z těžké bavlny, zvyklý. A tak se pár měsíců po nástupu na novou pozici pustil do změn a nechal do hor navézt ledničky, sušičky na prádlo a televize s plazmovou obrazovkou. Obzvlášť internetové připojení bylo v horách tristní, jelikož obecně fungovalo jen díky ošuntělé satelitní anténě na střeše jedné z bud a zejména během prudkých monzunových dešťů, které tu řádily každé léto, internet často vypadával. S ohledem na to, že byl Guzmán posedlý technologiemi a často měl po ruce hned deset různých sad bezdrátových telefonů, bylo nepochopitelné, že mu v jeho komunikačním systému zeje tak obrovská díra.

Ale Alex se rozhodl, že zlepší i to. A proto zavolal Christianu Rodriguezovi.

Dostat se do hor nebylo snadné. Většina lidí se sem dopravovala letecky, a to z improvizované ranveje v kukuřičném poli na okraji Culiacánu, hlavního města Sinaloy. Culiacán byl chaotické město poblíž Kalifornského zálivu s téměř sedmi sty tisíci obyvateli a pro svět mexických obchodníků s drogami znamenalo to samé, co chicagská čtvrť South Side pro Al Capona. Guzmánova organizace město využívala pro obchody i pro své vlastní potřeby. Nacházelo se totiž v blízkosti rušných přístavů v Mazatlánu a Escuinapě a zároveň bylo svým způsobem finančním centrem se spoustou soukromých společností, z nichž některé sloužily k praní špinavých peněz. V jeho ulicích se dalo najít vše, co obchodníci s drogami potřebovali: noční kluby, kasina, prodejce sportovních vozů, značkové butiky, ševce prodávající holínky z pštrosí kůže i manikérské salony, které za odpovídající cenu polepily nehty milenek diamanty.

Let z Culiacánu do Guzmánovy horské skrýše trval pouhých čtyřicet minut, ale těchto čtyřicet minut mohlo být skutečně trýznivých. Foukaly tu velmi zrádné větry, a proto se mohlo létat jen brzy ráno nebo pozdě odpoledne, kdy fičelo nejmíň. Kromě toho se museli pasažéři v letadle často vmáčknout mezi spousty zá-sob – pytle s rýží nebo obří mrazáky plné mořských plodů. Se vší touto nadváhou navíc bývalo pro piloty obtížné udržet správnou výšku. A stejně riskantní byl i přílet do tábora. Jedna z Guzmánových provizorních ranvejí se nacházela na pastvině pro dobytek – když se ranvej zrovna nevyužívala, nahnal se dobytek zpátky na pastvu, aby dráha nebyla viditelná ze vzduchu. Další a mnohem nebezpečnější ranvej měla tvar sjezdovky. Byla až riskantně krátká a přilétající letadlo mělo k tvrdému dosednutí jen malý prostor, přičemž následné brždění už probíhalo do svahu.

Právě na této ranveji pár dní po Alexově telefonátu přistál i Christian Rodriguez. Mladý ajťák byl vyděšený v podstatě od chvíle, kdy vstoupil na palubu letadla, což byla malá chatrná Cessna, která za mohutného zmítání opustila aglomeraci Culiacánu a vydala se nalet nad horskými vrcholky a údolími. Po výstupu z letadla ho na široké horské mýtině očekával Guzmánův obvyklý uvítací výbor, který rozhodně nepůsobil povzbudivě. Přiřítila se k němu kolona zablácených čtyřkolek plných ozbrojených mužů v maskáčích. Jeden z vojáků, stejně jako ostatní přepásaný kalašnikovem, strčil Rodrigueze na svou čtyřkolku a vydali se vzhůru po rozježděné prašné cestě.

Nejčastější reakcí lidí na hory byla čirá hrůza. Když tu ve svém vlastním chatrném jednomotorovém letadle poprvé přistával Jorge Cifuentes, v panice se hlasitě modlil. Další návštěvník zase při jízdě prašnou cestou od ranveje zahlédl nahého mrtvého muže visícího na stromě. Třetí byl svým pobytem v pohoří Sierras natolik vystresovaný, že hned po příletu zpět do Culiacánu chvátal do kostela, kde zapálil dvě svíčky a padl na kolena. „Z takového výletu se lidé občas nevrátí,“ svěřil se muž později jednomu ze svých přátel.

Alex už čekal v táboře. Přivítal Rodrigueze poblíž malé dřevěné chatrče a následně ho odvedl k místu formálního představení.

Setkání s „Prckem“ Guzmánem se obecně řídilo zavedeným protokolem – polibky, požehnání, malé patolízalské dárky. Rodriguez však o těchto pravidlech pravděpodobně netušil, a tak se posadil a přešel rovnou k věci. Po počátečním uvedení do problematiky odvážně navrhl kompletní předělání narkobaronovy komunikační sítě. Vysvětlil mu, že střešní satelity bude třeba odstranit a že namísto nich do tábora zavede Wi-Fi, a to pomocí kabelů z nejbližšího většího města a prodlouží signál prostřednictvím série zesilovačů. Jakmile bude tento hardware nainstalován, dokáže horské tábory propojit se soukromou virtuální sítí, kterou vybudoval pro rodinu Cifuentesových. Nato Rodriguez otevřel svůj notebook a předvedl Guzmánovi, jak by to všechno fungovalo. Soukromé virtuální sítě využívají běžný veřejný internet, ale data jsou přenášena tajně prostřednictvím skrytých tunelů, které jsou přístupné pouze lidem, kteří mají kód. Rodriguez Guzmánovi dále vysvětlil, že díky tomuto novému nastavení bude moct posílat anonymní textové zprávy všem, kteří budou k síti rovněž připojeni. A zprávy tak budou nejen zašifrované, ale i nevystopovatelné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy El Jefe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.