SCESTA

PAVEL ŠPAČEK

Pavel Špaček: Scesta

Vydání knihy podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

Copyright © Volvox Globator, 2021

Copyright © Pavel Špaček, 2021

Illustrations © Pavel Špaček, 2021

ISBN 978-80-7511-630-7

ISBN 978-80-7511-631-4 (epub)

ISBN 978-80-7511-632-1 (pdf)

29. srpna roku 1996 v deset hodin dvacet dva minut středoevropského letního času narazil Tupolev TU-154M na norském souostroví Špicberky do hory Operafjellet. Jednalo se o let společnosti Vnukovo Airlines z Moskvy do Longyearbyenu. Na místě zahynulo všech jedenáct členů posádky i sto třicet cestujících. Následné vyšetřování vedlo k závěrům, že letoun byl schopný letu. V okamžiku nárazu ho posádka řídila dle instrukcí k ranveji číslo 10, avšak vzhledem k povětrnostním podmínkám byla od rána v provozu pouze dráha číslo 28. Pod tlakem ruské strany a za souhlasu mezinárodních pojišťoven bylo norskými úřady za příčinu havárie označeno selhání pilotů.

Z interní zprávy norské zpravodajské služby

Siculiana

Dům připomínal cihlu postavenou na nejmenší plochu. Hrany geometrického tělesa byly rámovány kamenným zdivem a valbová střecha přesahovala zdi jen tolik, kolik potřebovaly vlaštovky pro svá hnízda. Ta zabrala všechen možný prostor pod okrajem střechy, čemuž odpovídal i ruch kolem nich. Zdálky hnízda vypadala jako baculatí cizopasníci přichycení v lomu zdi a střechy, s otevřenými ústními otvory, vybavenými několika hbitými ostrými zobáky. Nasazení dospělých jedinců při plnění vyživovacích povinností potvrzovalo evoluční teorii o množení jakožto rozhodujícím motoru a jediném smyslu existence živé hmoty.

Přes den byla hnízda pod střechou dobře ukrytá před ostrým středozemním sluncem. Jeho večerní boční svit, lomící se v husté atmosféře a vytvářející světelné pohlazení růžové vlnové délky, umožnil sledovat dokonale koordinované pohyby křídel při předávání potravy. Zdálo se, že rychlost krmení nedovolí rodičům rozeznat, čí zobáčky plní. Museli se spolehnout na svůj instinkt nebo na zoology a jejich dlouhodobá pozorování a pokusy s hlasy mláďat.

Slunce se dál potápělo do šedofialové mlhy nad mořským horizontem a ruch spojený s příjmem potravy se ze střech přesouval do okolních restaurací, lemujících krátkou pobřežní promenádu. Siculiana Marina bývala do začátku dvacátého století významným přístavem s nákladním molem a vlečkou, kterou se do přístavu přivážela síra – místní zlato. Budova tvaru cihly s dnes už omšelou kamennou podezdívkou a oprýskanými žaluziovými okenicemi sloužila kdysi celnímu úřadu pro lodní dopravu. Nebýt vlaštovek, dům by dnes osiřel úplně. Obklopen penziony a tavernami sloužil občas jen jako levná dětská ubytovna. Jih Sicílie nikdy nepatřil k bohatým krajům.

Afrim právě sklidil svůj krám, přesněji velikou síť plnou potřeb pro zábavu na pláži, nafukovacích lehátek, kruhů, míčů, ale také pálek, opalovacích krémů a slunečních brýlí. Každý večer se mu zdálo, že jich má víc než ráno. Není divu, vždyť opravdová sezóna ještě nezačala. Už pátý rok tady v létě dělá na dvě směny. Ráno vždycky uklidí pláž, zamete pískové hřiště, vyrovná lehátka, zavře slunečníky, a teprve když je všechno v pozoru, věnuje se svému obchodu. Slunečníky musí být v zákrytech jako vojáci, protože starosta Sinaguglio chce mít obecní pláže v perfektním pořádku.

V říjnu, po sezóně, odletí Afrim domů. Jako ty vlaštovky. Kde jsou vlastně vlaštovky doma? Tady v Siculianě, kde vyvádějí mláďata, nebo někde v tramtárii v Africe? A kde je doma on? Tady na pláži, nebo ve vsi u nich v Albánii? Jestlipak se ti ptáci také vracejí každý rok na stejnou pláž? Afrima už místní znají. On zase zná několik majitelů restaurací. Občas vypomůže s nádobím, třeba hned naproti panu Giuseppemu. Dneska výjimečně poklidí pláž už večer. Zítra musí zajet do sousedního Agrigenta na cizinecký úřad, obnovit si povolení k práci. Nejlepší je být na úřadě brzo ráno, později jsou fronty nekonečné, a Afrim spěchá zpátky na pláž prodávat.

Slunce zapadalo jako o závod. Hřiště už bude zametat potmě. Ještě že tam trochu svítí z hospody pana Giuseppeho. Nejdřív ale posbírat vajgly a odpadky. Po té včerejší pochodňové svatební slavnosti jich tu zbylo ještě dost.

Na zastřešené terase Ristorante Luna di Mare byl čilý provoz. Ne takový jako včera, ale svatby tu bývají jen zřídka a svatba někoho tak významného, jako je starostův syn, tu byla poprvé. Majitel restaurace, pan Guiseppe, byl spokojený. Bylo pro něho velkou poctou, když se mladý Sinaguglio rozhodl uspořádat oslavu v jeho podniku. Možná o tom rozhodl jeho otec, nebo snad dokonce strýc, každopádně samotná akce byla pro jeho podnik terno. Nejen finanční, ale i společenské. Všichni hosté obdivovali honosnou párty s pochodněmi na pláži, při tom neúnavně usrkávali báječný Negroni cocktail, pročež museli nevěstu v noci cestou k autu podpírat, ale to už není starost podniku.

Giuseppe se usmál a prstem si srovnal brýle na nose. Hned nato si všiml, že hosté v rohu igelitem opláštěné verandy už delší dobu sedí nad zavřeným jídelním lístkem. Luskl prsty na mladého blonďatého číšníka, který se na chvíli zabloumal opřený o dveře na terasu. Giuseppe věděl, že toho všichni mají po včerejšku dost, jenže hosty by tímhle vysvětlením neuspokojil. Snad jen souseda Carluciho, kterého by takové chování číšníků u konkurence potěšilo. Jeho ušmudlaná taverna si totiž na přeplněnost nikdy stěžovat nemohla. Giuseppe opovržlivě zabrousil pohledem do sousedního osiřelého podniku a hned nato už s radostí sledoval, jak se u nich v rohu rozbíhá objednávkový rituál. Nemůže se starat jen o významné hosty, i když je to třeba sám starosta Siculiany. Každý turista je teď, daleko před hlavní sezónou, moc důležitý zákazník.

Otec mu vždy opakoval, že víc než zákazník je už jen rodina, a tady na Sicílii to není jen ta pokrevní. V tratorii, kterou si založil brzy po válce, se otci dařilo uspokojit všechny. Často vyprávěl, jak byl při spojenecké invazi ve třiačtyřicátém hlavní útok Američanů veden na námořní přístav Licata a on, znalý místního jazyka, byl pak vybrán do oddílu Rangers na průzkum Agrigenta. Bylo tenkrát časně zrána a otcův džíp se pomalu blížil k městu. Pak uviděl historickou planinu s monumentálními pozůstatky řeckých chrámů a v jejich pozadí Agrigento. Vzpomínal, jaké vzrušení ho zaplavilo. Hodně o téhle zemi v dětství slýchal. Teď se vracel ke kořenům své krve, kde předtím nikdy nebyl a odkud jeho děd odešel, když se tady omezila těžba síry. A on, syn italských přistěhovalců narozený v Brooklynu, byl zase zpátky.

Giuseppeho otec a jeho druh ve zbrani Leonardo Sinaguglio tu pak zůstali jako členové správního oddílu. Po demilitarizaci Sicílie oba odešli z armády a pokoušeli se podnikat v pohostinství. Uspořádání společenského i hospodářského života bylo tenkrát plně v rukou několika rodin, působících hlavně na západě ostrova. Říkalo se jim tu další divize generála Pattona. Bez jejich vydatné pomoci by invaze neproběhla tak hladce. Stejně tak by se o pár let později nemohla rozběhnout živnost jeho otce i Leonarda Sinaguglia. Giuseppe věděl, že s věhlasnou a zámožnou rodinou Sinagugliů se srovnávat nemůže, ale i tak byl se svým podnikem spokojený.

Kolem restaurace se prohnal sporťák. Brzdy zaskřípěly a Giuseppe už vybíhal, aby toho nevychovance vyplísnil, že u nich se takhle nejezdí. Kdyby byla sezóna, určitě by někoho přizabil. V Siculianě vždycky byl a taky bude klid! Pak si pořádně prohlédl zaparkovaný vůz a přicházející postavy a posunul si brýle ke kořeni nosu.

„No ne, to jsou k nám hosti! Opravdu by se chtělo říci, signore Sinaguglio, že jsme se dlouho neviděli, ale protože je to vždycky čest, přivítat vás a pohostit, necháme všechny průpovídky na jindy a nejprve vybereme vhodný stůl.“ Uvítací řeč doprovázelo několikeré lusknutí a ukazováček směřující k prostornému stolu s cedulkou prenotazione.

„Buďte zdráv, Giuseppe, abych řekl pravdu, trochu mám pocit, jako bych z tvé tratorie od včerejška ani neodešel,“ prohlásil na uvítanou zachovalý elegán těsně před padesátkou, Stefano Sinaguglio. Jeho oblek vypovídal spíše o přebytku financí než o vytříbeném vkusu. Pravá ruka, zapuštěná do kapsy u kalhot, tvořila oporu podobně vyhlížející, ale podstatně mladší ženě.

„Posaď se, drahoušku, sem. Mám dojem, že je to stejný stůl, u kterého jsem seděl včera. Budu ti muset celou tu slávu dopodrobna vylíčit. Nebo nám ji radši připomene Giuseppe?“

„Ale s radostí. A je dobře, že jste vzal i chlapce, máme dnes vynikající dětskou pizzu margheritu.“

„Pizzu nejím!“ odsekl malý držitel tabletu.

„No tak si dáš něco jiného. Ale pro začátek nějaký drink, ne? Mám nejradši, když se zapadající slunce leskne v cocktailu. Co ty na to, mio caro?“ otočil se sebevědomý muž ke svému doprovodu.

„Je libo opět negroni? Včera vám a panu bratrovi, myslím, chutnalo. Nebo dá signora přednost něčemu dámštějšímu?“

„Signora tu včera gin neochutnala, sklenička jí neuškodí. Klukovi přineste nějaký džus. A vy si, Giuseppe, nalijte také. Pročpak jste si oblíbil právě tenhle negroni?“

„To podle Jamese Bonda. Jeden z jeho oblíbených nápojů.“

„Znám, Bond, se Sandrou se občas koukneme na nějaký jeho biják. Teď mi to bude chutnat dvakrát,“ zasmál se Stefano svému vtipu. „Jo, Giuseppe, nešlo by sundat ty igelity kolem? Je tady k zalknutí.“

Další lusknutí prsty spustilo sérii činností, které měly zajistit všeobecnou spokojenost.

„Nechci džus, chci kolu!“

„Ale Nino, vždyť víš, že coca cola není zdravá,“ ozvala se mateřská láska v minisukni.

„Ale mně chutná! A pije ji i Tommy Angelo!“

Hosté od okolních stolů pohlédli ke zdroji hluku, který je po skřípějících brzdách už podruhé vyrušil.

„Nino, už jsem ti kolikrát říkal, že Tommy Angelo je komiksový nesmysl. Ten nikdy neexistoval, takže nemohl nic pít. Ani kolu! Sandro, udělej s tím klukem něco. Nemám rád, když se po nás lidi otáčejí.“

„Už se to nese, signore Sinaguglio. Slunce sice už leží na hladině, ale svůj nápoj si ještě stihnete vychutnat. A pro malého jsme přinesli obojí, aby si mohl vybrat, čipera.“

„Ty nikdy nezklameš, Giuseppe. Na naše zdraví a na zdraví mého ženatého synovce! No a taky na tenhle tvůj podnik, který ti určitě pěkně vynáší,“ připil si vážený host mocným douškem, aniž čekal na ostatní.

„Tak slavné to zase není, i když, nestěžuju si,“ ochutnal restauratér bez zájmu majstrštyk svého podniku. „Snad abyste si vybrali z našeho listu. Nebo mohu něco doporučit?“

• • •

Pod střechou bývalé celnice utichl večerní ruch. Nenasytné zobáky zmizely. Obloha na východě byla šedomodrá a moře na západě stříbřité. Afrim odcházel z pláže a měl o čem přemýšlet. Na osvětlené terase Luna di Mare bylo živo. Mezi stoly zahlédl toho mladého blonďatého číšníka. Občas si spolu na pláži řeknou pár slov. A mezi hosty je pan Stefano Sinaguglio z Agrigenta, bratr našeho starosty! Včera tady měli velikou parádu. To je panečku vzácná návštěva, tenhle chlápek. Signore Sinaguglio je velký zvíře. Rozhoduje třeba o tom, komu z cizinců v Agrigentu i celé provincii je povoleno pracovat. Všechno záleží jenom na něm. Afrim naštěstí ví, kdo a za kolik mu pomůže dostat se na správné místo v pořadníku. Proto zítra musí do Agrigenta. Třeba by se ale mohl zeptat teď večer přímo jeho. Rozesmál se. Ten by koukal. Byla to první věc, která mu dnes zvedla náladu. Unavený nasedl na starou vespu, zaparkovanou nedaleko restaurace, a ještě než nastartoval, zaslechl z terasy ustrašený dětský pláč. Teda jeho děti takhle uřvané nejsou, ujistil sám sebe a přidal plyn. Uvidí je ale až za čtyři měsíce.

• • •

Na terase bylo všechno vzhůru nohama. Giuseppe si otíral ubrouskem pot z ustupujících koutů na čele a důrazně se obracel na mladého číšníka: „Tak ještě jednou, Luigi, já tomu pořád nerozumím…“

„Ale já ano, a moc dobře! Chtěl našeho Nina vyděsit!“ přidal se ostrý ženský hlas. „Ale proč?“

Nino v matčině náručí nepřestával vzlykat.

„Počkej, Sandro, klukovi se nic tak strašného nestalo. Hlavně ať už přestane řvát!“

„Luigi,“ opakoval restauratér naléhavým, ale tlumeným hlasem, aby nepřiléval do již tak napjaté nálady na terase, „co jsi tomu chlapci udělal? O jakých ještěrech, chudáček, pořád mluví?“

„To je velké nedorozumění,“ odpovídal zkroušeně mladík a navyklým pohybem si prsty odhrnul blonďatou patku z čela. Jeho chlapecká, v pase ležérně zlomená postava a ruka v kapse se snažily působit suverénně. „To bylo tak. My šli spolu na pláž, totiž, jak mi signore Giuseppe nakázal, abych se tady o mladýho postaral, že ho to tu nebaví. A já mu chtěl vyprávět o moři, něco o něm vím. Na komiksy jsem taky ještě nezapomněl. Ukazoval jsem mu ta mrkající světýlka támhle v dálce. Vidíte je? A on, že co to jako je? A já říkám, že jsou to salamandra, velikánský mloci.“

Sinaguglio neudržel při jeho slovech pozornost, o to pečlivěji a podezíravěji si ho prohlížel.

„Ty teda nevypadáš jako Ital.“

„Ne, Luigiho máma pochází z Česka,“ pohotově zareagoval restauratér, „on je to Luigi, ale doma ti říkají Ludvík, nebo tak nějak, viď? Luigi je přes týden ve škole v Agrigentu a ke mně jezdí o víkendu na brigádu. Co že to tam studuješ?“

„Jsem tady na letní studentské výměně, na kurzu restaurování a starých malířských technik.“

„V Agrigentu je moc dobrá škola, to ano. A jestli tě má Giuseppe řádně přihlášeného, pak není námitek.“

„Ale určitě, pane Sinaguglio, nemějte obavy, všechno je legální, vím, co se patří, nikoho bych načerno nezaměstnal.“

„No, to si ještě prověříme,“ dal mocný muž na odiv svoji důležitost. „Ale co je to za nesmysl s těmi plazy, co to má znamenat? To bych o tom musel něco vědět. Tady přece nikdy žádní ještěři, alespoň co já si pamatuju, nežili. Ani v moři, ani na souši. Nenasadili nám sem něco ti střelení ochránci zvířat? Giuseppe, ty o tom něco víš?“

„Ale vůbec ne, o ničem takovém jsem neslyšel. Moc se o tu ekologii nezajímám, takže ani nevím, jaká havěť tu vlastně žije. Mám svých starostí dost, s tavernou, hotelem a tak.“

„Poslyš, Luigi, vysyp všechno, co o těch pitomejch ještěrkách víš!“ uhodil nekompromisně Sinaguglio.

„Tak mluv, Luigi, co to má být za potvory?“ naléhal i Giuseppe, „pro mě je to důležité, musím se starat o podnik, a teď tohle. Nějací ještěři. Copak toho není dost s těmi uprchlíky? Už přes rok se tu třesem, aby nezamířili k nám. Začalo to v patnáctém roce a dnes jich jsou na Lampeduse mraky, a na Pantellerii taky. Kdoví, kdy se nahrnou k nám.“

„Sem nedorazí, nemějte strach, Giuseppe. Není to jako na konci války, když sem přišli naši otcové. Tohle není vylodění spojenců. Naši se tenkrát vraceli domů, do křesťanské země. Ale tihle přicházejí s jinou vírou a ta u nás nemá místo.“

„Možná se taky jenom vracejí,“ vpadl jim srdnatě do řeči Luigi.

„Cože? Kam by se vraceli?“ mračili se na něj nechápavě.

„Sicílie patřila kdysi Arabům, kolem roku tisíc,“ vytáhl ruce z kapes a pokusil se o nesmělý úsměv. Díky mírně odstátým uším připomínal v tu chvíli dávného němého komika Stana Laurela.

„Ty nás tady nepoučuj o dějinách! To si umíme vygůglovat taky. Pamatuj si, my Siciliáni jsme odnepaměti křesťané. Podívej se kolem sebe!“ utrhl se Sinaguglio. „Já, tady Giuseppe, všichni jsme řádní katolíci. V Agrigentu není moc rodin, které by tamní farnost podporovaly tak štědře jako ta naše. A Giuseppe v Siculianě jistě také přispívá.“

„Jsem dokonce předsedou Spolku přátel posledního spočinutí. Jen řekněte, pane Sinaguglio, jak krásný hřbitov je v Siculianě. I vaše rodina tady má hrobku. A jednu z nejdůstojnějších, řekl bych.“

„A tady mladý pán, co mu máma přivandrovala odněkud z Čech, nebo co já vím odkud, nám tu bude kázat o historii Sicílie. To se podívejme! Moc se neuculuj, já zas tak dobře naladěnej nejsem. Snad by to chtělo ještě jeden drink.“

„Jistě, určitě, Luigi, zařiď to! Nebo ne, ty radši vysvětluj, jak to bylo. Zařídím to sám,“ Giuseppe vykročil do restaurace, sledován několika zbývajícími hosty, kteří v nastalém zmatku zapomněli jíst.

Nino přestal fňukat a Sinaguglio, už klidnější, se obrátil na Luigiho: „Ale především, a to je důležité pro nás pro všechny, co tady žijeme, i pro Giuseppeho, který mě teď sice neslyší, ale on to určitě také ví. Pamatuj si, sem žádní migranti nepřijdou, aniž bychom to my na radnici v Agrigentu schválili. Na Lampedúze ať si dělají vlastní byznys. Ale tohle je Sicílie! Naše Sicílie a taky naše rodina.“

„Už se to nese, poctivé negronino pro vzácné hosty. Také jsem si namíchal další. Potřebují to mé nervy. Pořád to mám všechno nějak zamotané. S těmi ještěry a vůbec. A to ještě nezačala sezóna, to pak bude teprve cvrkot. Snad tu nebudeme žít jako v nějakém teráriu. Má žena třeba, ona pochází ze severu, tak ona naprosto nesnáší hady. Trvalo to, než jsem ji přesvědčil, že na Sicílii,“ Giuseppe se lišácky usmál, „nežijí žádní jedovatí. A teď nějaké veleještěrky! Luigi, posaď se sem a okamžitě všechno vyklop. Nebo se zítra už nemusíš obtěžovat. Já chci mít v podniku všechno na rovinu.“

Luigi se už bez úsměvu znovu nadechoval, ale Sinaguglio byl v ráži a nepustil ho ke slovu.

„Právě jsem tomu mladíkovi vysvětloval, jak hrdí a pevní v názorech my Siciliáni jsme. Určitě jsem mluvil i za vás, Giuseppe. Tak tedy na zdraví Sicílie!“ lačně se napil a olízl jazykem horní ret.

„Na zdraví nás všech, salute!“ připojil se Giuseppe, ale hned nato celý nešťastný kývl na Luigiho, „tak už spusť, chlapče, všichni tě bedlivě posloucháme.“

Poslední hosté právě zaplatili a terasa se vyprázdnila. Barva oblohy nad mořem na východě i západě se sjednotila. Slila se v jednu modročernou neproniknutelnou tmu, ze které o to výrazněji zářila skupina poblikávajících světel, plovoucích v rovině předpokládaného obzoru.

Luigi se nadechl: „Jak už víte, má matka pochází z Čech, tedy z České republiky, ale otec je Ital. Oni se s mámou nevzali, svatba nebyla. Já se narodil v Bari. Bydlíme kousek od pláže, a tak jsem už od dětství s mořem velký kamarád.“

„Dobrá, na tom není nic divného, ale co to má, pro všechno na světě, společného s nějakými plazy? Copak tam u vás v Bari žijí nějací salamandra?“ zavrčel Sinaguglio a naklonil svou prázdnou sklenku.

„Pane Sinaguglio, on nám to Luigi všechno vysvětlí. Dáte si ještě jednu?“

„Ne, zůstaňte tady. Chci, abyste to taky slyšel. Bojím se, že sám bych svým uším neuvěřil. A ty už buď zticha,“ obořil se na Nina, který zmožen víc únavou než vzpomínkou na děsivý zážitek znovu začal v Sandřině náručí pofňukávat.

„Nezlobte se na něj,“ pokračoval Luigi, „pokusím se to vysvětlit. Máma na mě doma odmala mluvila česky. A o prázdninách mě posílala k dědovi a babi do Česka.“

„Ale kde jsou sakra ty ještěrky?“ neudržel se čím dál brunátnější Sinaguglio.

„Hned to vysvětlím. Ono to souvisí. Děda mi četl české knížky a také pouštěl cédéčka, staré rozhlasové hry.“

„Radiodramma,“ vypadlo z Giuseppa, „taky jsem to jako kluk míval rád, jen dál, mladíku, pokračuj.“

„Ano, říká se tomu rozhlasová dramatizace. Děda chtěl, abych si opakoval češtinu, a nejraději jsme měli takovou starou nahrávku románu Karla Čapka. To byl český spisovatel, který žil před druhou světovou válkou. Jmenuje se to Válka s mloky, nevím, jestli to můžete znát v italštině.“

„La guerra con i tritoni!“ vykřikl Giuseppe. „To znám, o tom jsme se učili ve škole. Vy už možná ne, pane Sinaguglio, já jsem přece jen o trochu starší a osnovy se pořád mění, ale já si vzpomínám, byli tam nějací zlí ještěrové.“

„Ano, velcí mloci, salamandři,“ vyprávěl Luigi dál, „nakonec ovládli celý svět. Nejdřív byli roztomilí, jenom se koupali na plážích, na takových, jako je tahle, a mrkali z vody a lovili perly. Ale pak je všechny ovládl jejich mazaný a chladnokrevný vůdce. A oni začali škodit. No a právě o tom jsem tady mladýmu na pláži vyprávěl a ukazoval támhle na ta světla na moři, jako že to jsou oni, salamandři. Že nás jako přijdou sežrat.“

„Tak teď už tomu rozumím!“ s úlevou vydechl Giuseppe.

„Hmm, perly, to bych si dal líbit, jenže tady bohužel perly nejsou a obří salamandři snad taky ne. Tak co s tím vším?“ zeptal se Sinaguglio, kterému se to v hlavě ne a ne srovnat.

„Měli bychom jít, Stefano. Nino už skoro spí, je moc hodin.“

„Počkej, ještě nevím, proč byli tak veliký, ty mloci.“

„Byli to mloci třetihorní, kteří se nějakou náhodou rozšířili v naší době. Byli velcí asi jako tuleni…“

„Tuleni! Ty jsem viděl v zoologické zahradě v Palermu,“ probral se Nino v matčině náručí.

„Dobrá, půjdeme, když už jsme té záhadě přišli na kloub. Taková hloupost! Ale ještě než odejdu, bych rád řekl a vzkázal všem mlokům, co by chtěli vylézt z moře na téhle pláži, že bez svolení radnice v Agrigentu, naší diecéze a samozřejmě bez souhlasu mého bratra, starosty Siculiany, tady k žádnému výsadku ať už chladnokrevných nebo třeba i rozpálených ještěrek nedojde,“ horlil Sinaguglio, ukazovák až nad hlavou. „Ledaže,“ zasmál se, „ledaže by měly baťůžky plné perel, ale to myslím nehrozí. Stejně tak nebude nikdo zpochybňovat konzervativní hodnoty, na kterých stojí náš svět.“

„To jste řekl moc správně,“ spokojeně pokyvoval Giuseppe hlavou, když je vyprovázel k autu. Luigi na terase uklízel nádobí.

• • •

Cestou zpátky řídil Sinaguglio mlčky. Silnice se zařezávala hlouběji do členitého skalnatého pobřeží a jen občas dávala nahlédnout na moře. V těch chvílích se snažil na temném obzoru zahlédnout několik výrazných světel. Pokaždé si představil obrovské ještěry mrkající z hladiny směrem ke břehu a pokaždé se té představě křečovitě usmál. Ale co to tam vlastně svítí? Asi nějaké tankery. Hustý noční provoz v Agrigentu mu dal na mořské příšery zapomenout. Když konečně zastavili, Nino už spal. Sandra ho musela k bloku činžovních domů odnést v náručí.

Provoz na ulicích zeslábl a Sinaguglio mohl zase přemýšlet o ještěrech. Mohl by si tu knížku, jak jen se jmenovala, někdy přečíst. Ale kdy? Času je tak málo. Zaparkoval v garáži moderní vily v luxusní čtvrti nad centrem města. Uvnitř domu nerozsvítil a potichu se kradl do ložnice. Jeho manželka, která stejně jako vlaštovky v Siculianě dávno tvrdě spala, neměla ráda, když ji někdo uprostřed noci probudil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Scesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.