SEX EDUCATION: THE ROAD TRIP

Text by Katy Birchall, copyright © Netflix, 2021

Cover images copyright © Netflix, 2021

SEX EDUCATION ™/© Netflix, 2021. Used with permission.

All rights reserved.

Translation © Mirka Palkosková, 2021

ISBN 978-80-242-7720-2

KAPITOLA PRVNÍ

Maeve zavřela knihu a povzdechla si.

S hlavou na opěrce pohovky mžourala do slunečního světla, které proudilo dovnitř mezerou mezi záclonami karavanu. Pozvedla levou ruku a okusovala si nehet na palci, zatímco prsty druhé ruky netrpělivě poklepávala na přebal knihy.

Janu Eyrovou četla už několikrát, ale to dílko ji pořád tak trochu štvalo. Janina bratrance, Johna Reeda, nenáviděla, a pokaždé když knihu četla, jí připadal o něco horší. Šikanoval ji jen proto, že sám měl úplně všechno, zatímco ona neměla nic a nikoho.

„Arogantní kokot,“ pronesla Maeve hlasitě do prázdné místnosti.

Přestala si okusovat nehet, ruce nechala odpočívat na břiše a zírala do stropu. Z karavanu pod sebou slyšela nezřetelné tóny a v dálce se ozýval lidský hovor a smích. Pocítila bodavou osamělost.

„To máš z toho, že čteš Brontëovy,“ připomněla si, prohrábla si rukou vlasy a vzpřímeně se posadila.

Když knihu odkládala, všimla si krabičky s cigaretami, která vykukovala zpod batohu vedle na gauči, popadla ji, jednu si vytáhla a ze stolku vzala zapalovač. Zvedla se, namířila si to ke dveřím, zprudka otevřela a vykročila ven do slunečního svitu.

„Dobré ráno, drahoušku.“

Maeve zvedla oči od cigarety, kterou si právě zapalovala, a spatřila Cynthii, ženu, jež vlastnila pozemek s karavany. Věšela vyprané prádlo na šňůru a usmívala se na ni.

„Ahoj, Cynthie,“ odvětila, vyfoukla a překřížila paže na hrudi.

„Je krásně,“ zabroukala Cynthia a dál kolíčky připevňovala na šňůru džínovou košili, přesně takovou, jakou zrovna měla na sobě. „Máš se dobře? Chystáš se dělat něco fajn?“

„Jen si čtu.“

„Aha, nádhera. Je to dobrý?“

„Čtu Janu Eyrovou.“

„To jsem myslím četla.“ Cynthia se na okamžik zatvářila zamyšleně. „To je ta s tim jezevcem?“

Než jí Maeve stačila odpovědět, rozletěly se dveře Cynthiina karavanu a z rámu se vynořil Cynthiin manžel Jeffrey v obnošeném bílém tílku se zářivě zelenou látkovou čelenkou na hlavě a ve velice těsných maličkých šortkách do tělocvičny. Dal si ruce v bok a zhluboka se nadechnul. Maeve se pokusila skrýt zahihňání, ale nepodařilo se jí to.

„Co to děláš, Jeffrey?“ zeptala se ho Cynthia a znechuceně nakrčila nos.

„Zumbu,“ začenichal, prokřupal si krk a pokýval hlavou ze strany na stranu. „Říkal jsem si, že se do toho pustím tady venku, kde je víc místa.“

„Odkdy ty děláš zumbu?“

„Ode dneška. Dostanu se do toho.“

Natáhnul se a dal nahlas rádio, které z karavanu vyhrávalo popové melodie. Sledován upřeným pohledem své ženy sešel dolů na trávník, překontroloval si, zda má správně uvázanou čelenku, a vyrazil dopředu.

„Jen se trochu rozehřeju,“ oznamoval Maeve.

„Skvělý,“ opáčila a snažila se na něj nedívat.

Cynthia jen zklamaně zavrtěla hlavou. „Jeffrey, vypadáš jako idiot.“

„Kdysi jsem skončil druhý v jedné soutěži v latinskoamerických tancích,“ prohlásil a dělal, jako by nic neřekla. Udělal výpad a trochu klopýtl, načež začal nadšeně kroutit boky. „Říkali, že mám obrovský potenciál.“

„Kdo ti to říkal? Tvoje babička?“ zamumlala Cynthia.

Maeve si s pobavením dala poslední šluk, zatímco Jeffrey začal popocházet tam a zpět a absolutně mimo rytmus si při tom potleskával.

„Uvidíme se později,“ rozloučila se a típla cigaretu. „Dobře se bav, Jeffrey. A hlavně si nic nenatáhni.“

„Díky,“ odvětil a s rytmickým poškubáváním v ramenou jí ukázal zdvižené palce.

„Nezapomeň tento týden zaplatit nájem, drahoušku, zvládneš to?“ ozvala se Cynthia, tenké rty se jí zkroutily do úsměvu a naklonila hlavu směrem k Maeve. „Já jen, že posledně jsi měla den zpoždění a já bych ti moc ráda počkala, ale nebylo by to fér k ostatním.“

„Dám ti to.“

„Díky, drahoušku.“

Běželo kolem nich několik dětí, prokličkovaly kolem Jeffreyho. Málem je udeřil do tváře, jak vyskakoval s rozpřaženýma rukama. Musel uhnout, a tak ztratil rovnováhu, zakopl a čelenka se mu svezla přes oči.

„Hej!“ křičel za dětmi, které se se smíchem vzdalovaly, a pokoušel se vrátit čelenku zpátky. „Dávejte bacha!“

„Pamatuju si tě, když jsi byla takhle malá,“ řekla Cynthia Maeve a dlouze si povzdechla. „Vždycky jsi měla nějaký průšvih. A brácha taky. Nikdo na vás dva tenkrát nedával pozor, jak taky, když máma měla svý problémy. Jak se má brácha? V pohodě?“

„Skvěle, díky. Jo, vlastně se má fakt dobře.“

„Aha, to je hezký.“

Maeve nejistě ukázala směrem ke dveřím. „Asi bych si zase měla jít číst.“

„Jo, to je hezkej příběh. Malý přidrzlý jezevec.“

Jeffrey najednou přestal dělat, že běží. „Jaký jezevec? Nevlezl do karavanu, že ne?“

„Není tu žádný jezevec, Jeffrey,“ opáčila Cynthia a znechuceně přivřela oči. „Mluvila jsem o přidrzlém jezevci, který vystupuje v knize, co Maeve zrovna čte.“

„Tak zatím,“ mávla Maeve na rozloučenou.

„Zatím, drahoušku.“

Maeve vlezla zpátky do karavanu, a právě když zabuchovala dveře, zaslechla Cynthii syčet na manžela: Seš fakt kokot. A neubránila se smíchu.

Pak vytáhla telefon, aby se podívala, jestli jí nepřišly nějaké zprávy, a když zjistila, že jí nikdo nenapsal, pocítila zklamání. O svém bratru, o Seanovi, Cynthii lhala. Už s ním dost dlouho nebyla ve spojení, a kdykoli kontrolovala telefon, doufala, že se stane zázrak a najde od něj zprávu, z níž vyčte, kde bratr je. Říkala si, že za tu dobu už by si mohla zvyknout. To, že ten idiot na několik měsíců zmizel, nebylo nic neobvyklého. Ani nešlo o to, že by se o sebe neuměla postarat.

Ale chyběl jí.

To je fuk. Šoupla telefon zpátky do kapsy a sklouzla pohledem na stůl, k životopisu, který včera večer vyplnila. Chvíli jen tak postávala a pak se jí v hlavě ozval hlásek: Jdi do toho.

Odhodlaně vešla do ložnice, popadala taštičku s líčením a zkontrolovala se v zrcadle. Znovu se nalíčila černou kajalovou tužkou a vzpomněla si na nápis, který viděla ve výloze knihkupectví: hledá se prodavač/ka na částečný úvazek, hlaste se u pokladny.

Včera šla kolem toho obchodu s jedním kamarádem ze školy, s Otisem, a když si nápisu všimla, zarazila se. Musela se zastavit, aby si ho mohla přečíst pořádně. Srdce jí tlouklo jako o závod. Když uvažovala o tom, že by si na léto sehnala nějakou práci, předpokládala, že skončí někde v nákupním centru u pultu s milkshaky nebo ve stánku s waflemi. Nenapadlo ji, že by si mohla najít práci, která by ji doopravdy bavila. Práci, kterou by mohla dělat s nadšením.

„Maeve, nemůžeš z ničeho nic takhle zastavit,“ ozval se Otis a pelášil zpátky za ní, zatímco ona unešeně zírala na inzerát. „Já šel dál a mluvil na tebe, a když jsem se rozhlédl, abych zjistil, kam jsi zmizela, málem jsem narazil do lampy.“

Místo odpovědi si začala okusovat nehet na palci a ani nevzhlédla, a tak si nápis přečetl taky.

„Proč se nepřihlásíš? To by bylo skvělý!“ řekl jí nadšeně.

„Nebuď debil.“

„Ale no tak, jdeme dovnitř. Můžeš vyplnit žádost.“

„Nemůžu.“

Maeve sklopila oči, zavrtěla hlavou a odkráčela dál ulicí. Než ji Otis dohnal, stihla dojít docela daleko.

„Proč ne?“ dorážel na ni. „Proč by ses o tu práci nemohla ucházet?“

„Protože by určitě nechtěli, aby v jejich knihkupectví pracoval někdo jako já.“

„Myslíš ultra chytrá holka, co se vyzná v knihách?“

Koutek rtů jí zacukal v úsměvu. „Vyzná v knihách?“

„No jo, tak jo,“ odvětil a zasunul si ruce do kapes. „Už když jsem to říkal, tak jsem věděl, že to nezní dobře. Víš, jak to myslím. Podívej, fakt si myslím, že by ses měla přihlásit. Mohla bys celý dny zákazníkům vykládat o klenotech feministické literatury. Je to pro tebe práce snů!“

„Nestojí o mě, Otisi.“

„Proč ne?“

„Protože…“ podrážděně rozhodila rukama ve vzduchu, „se na mě podívej! Nejsem ten člověk, co dostane příjemnou práci v knihkupectví. Mám piercing v nose a růžový vlasy!“

„Tak dobře. Promiň. Neuvědomil jsem si, že se ucházíš o práci v padesátých letech minulého století.“

Povzdechla si a tvrdohlavě našpulila rty.

„Měla bys o tom alespoň přemýšlet,“ řekl Otis a šťouchnul ji loktem do paže. „A životopis jim můžeš dát zítra.“

„Fajn.“

„Dobře.“ Podal jí přeložený kousek papíru, který měl v kapse. „Tady máš vstupní dotazník.“

„Co to sak–“

„Zašel jsem dovnitř a jeden jsem tam vzal. Je to tam vážně hezký. A je to tam cítit… knížkama.“

„Je to knihkupectví, Otisi.“

Stále k ní natahoval ruku s formulářem a potřepával jí papírem před obličejem, až si ho nakonec vzala, ale když viděla jeho mazaný výraz, musela se zamračit.

„Strašně prudíš.“

„Ne, jenom tě povzbuzuju. Chceš říct, kdo prudí? Moje máma. Dneska v osm ráno zahájila svůj workshop o vagínách a donutila mě vstát, abych všem uvařil čaj.“

Otis si stěžoval na svou matku, sexuální terapeutku, a Maeve si uvědomila, že se chtě nechtě směje a hned má lepší náladu. Jakmile se s ním rozloučila, vrátila se domů, sedla si a vyplnila formulář, naplněna zvláštní nadějí.

A když si teď v karavanu upravovala oční linky, přistihla se, že se při pomyšlení na čas strávený s Otisem bezmyšlenkovitě usmívá.

Jednu dobu si Maeve myslela, že je do ní Otis zakoukaný. Jako fakt zakoukaný. A ano, občas ji napadlo, že by mu mohla prozradit, jak to cítí ona. Jak se cítí s ním. Ale bylo to složité, příliš riskantní. Kdyby se něco pokazilo, kdyby to zkazila tak jako vždycky, a přišla by o Otise…

Vtip byl v tom, že to za to nestálo. Byli kamarádi. Dobří kamarádi. Takhle to fungovalo. A kdo ví, co k ní cítí teď? Už byl někde jinde, to věděla.

Oba už byli jinde. Nebo ne?

Honem se probrala, odložila tužku na oči a začala hledat rtěnku. Zkontrolovala, jak vypadá: tmavě červený top, krátká černá sukně, síťované punčochy a černé zavazovací boty na podpatku. Bylo teplo, ale stejně popadla koženou bundu a přehodila si ji přes sebe.

Ještě jednou si prohlédla svůj odraz v zrcadle, popadla telefon a napsala Otisovi.

Jdu se ucházet o tu práci.

Okamžitě zabzučela odpověď.

Jakou práci?

V tom knihkupectví.

Blbče.

Dělal jsem si legraci

To je úžasný

Chceš, abych šel s tebou?

Jestli chceš

Dej mi 20 min

Přijdu k tobě

Nechám si tam kolo a můžem

jít do města pěšky spolu

Maeve se usmála, nechala telefon na stolku a šla dát vařit vodu, než dorazí. Pohrávala si s náhrdelníkem a představovala si, jak vchází do knihkupectví a předává vyplněný formulář. Všimla si batohu na gauči. Musí si zkontrolovat, jak je na tom. Zašklebila se, odhodlaně zvedla peněženku a snažila se si vzpomenout, kolik že tam vlastně má.

Když peněženku otevřela, oddechla si. Na nájem měla dost. Ale jestli má být schopna zaplatit i příště, musí si sehnat práci. Když teď nebyla škola a sexuální klinika byla mimo provoz, žádné peníze navíc si nevydělávala.

Tajná poradna, kterou s Otisem provozovali pro své spolužáky, byla úžasný nápad, pokud tedy měla mluvit sama za sebe. Měla na starosti vše kolem organizace, jako jsou termíny nebo platby, zatímco on se věnoval tomu, v čem byl zase dobrý on – nabízel rady v oblasti sexu a vztahů. Byl nadaný, měl přirozený talent pro terapeutickou činnost. Vypadalo to, jako by díky soužití se svou matkou nasál i její vědomosti a terapeutické dovednosti. A ukázalo se, že lidé, s nimiž chodí do školy, vážně potřebují pomoct. Poradna zaznamenala obrovský úspěch.

Ale teď nic neprovozovali, takže ji čekala letní brigáda.

Telefon na stolku se rozvibroval a Maeve povyskočila, vytržena ze svého snění o knihkupectví. Asi jí volal Otis, že nestíhá. Bránila se vlně předčasného zklamání a šla pro telefon, ale číslo nepoznávala. Zmateně se zamračila a váhala, jestli telefon zvednout. Vzala to těsně předtím, než by začal vyzvánět nahlas.

„Prosím?“

„Čaaau, ropucho.“

Když zaslechla hlas svého bratra, zprudka se nadechla. Konečně.

„Kdes doprdele byl?“ zeptala se ho naštvaně.

„Takže jsem ti chyběl?“

„Zmizels bez jedinýho slova,“ vybuchla. „Zase.“

„Koukni, chápu, že se zlobíš, ale potřeboval bych pomoct.“

Zavřela oči a srdce jí spadlo do kalhot. Z jeho hlasu čišelo napětí a únava. Něco se dělo. Jinak by se neobtěžoval s tím, aby se jí ozval.

„Žabáku?“ naléhal. „Notak. Mám problém. Mluv se mnou.“

Tiše se zeptala: „Co potřebuješ?“

„Potřebuju tebe.“

„Co tím chceš říct, že potřebuješ mě?“

„Potřebuju, abys přijela a pomohla mi něco vyřešit.“ Zaváhal. „Zatkli mě.“

„Cože tě?“

„Přísahám, že jsem nic neprovedl. Přísahám, Maeve. Celý to převrátili. Myslí si, že jsem ukradl diamantový náhrdelník. Vídal jsem se s jednou holkou a… Koukni, Maeve, neudělal jsem to. Pokud to mám dokázat, potřebuju, abys mi pomohla.“

„Ty mi voláš z vězení?“

„Ne, zatkli mě na čtyřiadvacet hodin a propustili mě na kauci. Přespávám u kamaráda v jednom domě ve městě. Ty policajti přijeli s povolením k domovní prohlídce, zatímco jsem byl ve vězení, ale nic nenašli – protože já jsem ho neukradl, ale já vím, že se to na mě snaží hodit. Je jenom otázka času, kdy si pro mě zase přijedou.“

„Diamantový náhrdelník,“ opakovala Maeve, přecházela po místnosti a snažila se nepanikařit. „Tím chceš říct jako z opravdových diamantů?“

„Jo. Měla bys ho vidět. Drahej jako prase.“

„To si snad děláš legraci.“

„Nedělám.“

„Proč si myslí, žes ho vzal ty?“

„To je složitý, ale to nejdůležitější, co musíš vědět, je, že já jsem to nebyl. Potřebuju, abys sem přijela a pomohla mi to dokázat.“

„Co s tím doprdele asi můžu dělat? Kruci, Seane! Tohle je fakt blbý.“

„Jo, a proto volám zrovna tobě. Vždycky jsi byla ta chytřejší. Tady se mě nikdo nezastane. Dokonce se ani nesnaží hledat jiný podezřelý, ale kdybychom nějak dokázali přijít na to, kdo ho ve skutečnosti vzal, byl bych z toho venku. Nikdo jiný mi nepomůže. Prosím. Přijdeš sem a pomůžeš mi na to přijít?“

Maeve byla zticha, mozek přetížený hromadou nových informací, a spěšně se snažila si udělat představu, co by se dalo dělat.

„Prosím, žabáku,“ žebral Sean a dodal s jistou nadějí: „Jestli přijdeš, udělám ti palačinky se smajlíky a se šlehačkou.“

„Teď fakt není čas na palačinky, Seane.“

„No tak, na palačinky je čas vždycky.“ Uchechtnul se. Po chvíli opět promluvil, ale jeho tón se o něco změnil. Zněl vážně a vystrašeně. „Prosím, potřebuji tvoji pomoc. Tyhle lidi mají moc. Myslím, že jsem ve velkým průšvihu. A jestli se z toho nedostanu teď, tak už se z toho nedostanu. Nemám nikoho jinýho.“

Maeve se kousla do rtu. „Tak dobře.“

„Přijedeš?“

„Ano.“

„Díky,“ vydechl a znělo to, že se mu ulevilo. „Dalas mi naději, ropucho. Vím, že jestli tenhle problém může někdo vyřešit, jsi to ty.“

„Kde tě najdu?“

„Napíšu ti podrobnosti. Asi si zabal na pár dní. Je to docela daleko. Znáš někoho, kdo ti může půjčit auto?“

„Něco seženu.“

Znovu jí poděkoval a sliboval, že jí to vynahradí, a pak zavěsil. Neztrácela čas a napsala Aimee, protože si nemohla vzpomenout na žádnou jinou kamarádku, která by měla auto, a zeptala se, jestli se za ní může zastavit. Zatímco čekala na odpověď, sklouzla pohledem k formuláři do knihkupectví, který ležel na stole. Přistrčila si ho k sobě a přejela pohledem přes text, který napsala. Telefon zavibroval, psala jí Aimee.

Maeve popadla formulář, zmuchlala ho do koule a upustila na stůl.

Musela si jít zabalit.

KAPITOLA DRUHÁ

„Hej, kam odjíždíš?“

Maeve otočila klíčem v zámku od karavanu, a když se otočila, spatřila Otise, jak vede kolo směrem k ní, ve tváři zmatený výraz. Byla ráda, že Jeffrey se zumbou evidentně skončil a že ani on, ani Cynthia nezůstali venku.

„Řekl bych, že nemusíš spát v knihkupectví, abys jim dokázala, jak jsi do toho zapálená,“ pokračoval Otis a podezřívavě si prohlížel tašku s věcmi na přespání, kterou měla přes rameno.

„Změna plánu,“ odvětila prostě a sešla ze schůdků. „Promiň, měla jsem ti napsat. Musím jít.“

„V pohodě. Kam musíš jít?“ zeptal se, otočil kolo a následoval ji směrem od karavanu.

„K Aimee.“

„To pořádá přespávačku, nebo co?“

„Ne, už nám není osm. Musím si od ní půjčit auto.“

„Proč?“

„Otisi, moc se ptáš.“

„Maeve, neřeklas dost.“

Ignorovala ho a štrádovala dál.

„Ale no tak,“ naléhal a přílba se mu kroutila na hlavě, jak uháněl, aby jí stačil. „Co se děje?“

Natáhl se jí po paži a ona se otočila čelem k němu. Využil příležitosti, rozepnul si pásek od helmy a sundal si ji. Kdyby zrovna nebyla tak podrážděná a rozzlobená na celý svět, začala by si z něho utahovat, protože mu vlasy trčely na všechny strany.

„Mluv se mnou,“ řekl jemně a přiměl ji, aby se mu podívala do očí.

Takový byl Otis. Uměl se na člověka podívat a přesvědčit ho, aby mu pověděl, co má na srdci, jako by pak všechno mohl kouzlem spravit. Jistě, nebyl to kvalifikovaný terapeut, byl to teenager a tak dále, ale tohle byl skutečně dar. Maeve by to nedokázala přesně vystihnout, člověk mu prostě… důvěřoval.

Byl vytáhlý a působil zanedbaně, ale Otis Milburn byl velice bystrý a laskavý. Byl také neuvěřitelně neohrabaný, zdálo se, jako by se necítil pohodlně ve svém vlastním těle. Jeho pohyby vyvolávaly dojem, jako by se neustále omlouval už prostě jen za to, že existuje. Nikdo by nehádal, že je to sexuální guru, a už vůbec ne, že se kamarádí s Maeve Wileyovou. Když se spolu začínali přátelit, Maeve z něj byla docela zmatená. Zdálo se, že Otise děsí. Ale nakonec si to sedlo, aniž by to mělo jakékoli logické vysvětlení.

„Tak dobře,“ odpověděla a nakopla uvolněný drn pod svou nohou. „Ozval se Sean.“

„Tvůj bratr?“ Otisovi se rozzářily oči. „To je skvělý! Chci říct… co je?“

Maeve sevřela čelisti. „Má nějaký problémy.“

„Jaký má problémy?“ zeptal se a obočí se mu starostlivě svraštělo do jediné linky.

„Policie si myslí, že ukradl hodně drahý náhrdelník,“ vysvětlovala Maeve. „Neví, co má dělat. Chce, abych přijela a pomohla mu se očistit a vysvětlila, že je nevinný nebo co.“

„A je nevinný?“ zeptal se opatrně.

Maeve zaváhala. „Nevím.“

Když to řekla nahlas, cítila se provinile. Chtěla bratrovi uvěřit, ale podobnou situaci už s ním zažila. Slibovat uměl velice dobře, ale dodržet to už bylo horší. Také měl ve zvyku zametat stopy svých činů pomocí nenuceného šarmu a přesvědčivých lží. A pokud měla být upřímná, nebyla si jistá, jak daleko by dokázal zajít, aby si obstaral peníze, pokud by byl zoufalý.

A diamantový náhrdelník, z toho by mohlo být hodně peněz.

„Nevím,“ zopakovala, rozčilená sama na sebe, že se cítí tak nejistě. „Ale něco udělat musím. Nemůžu ho v tom nechat samotného.“

„Fajn.“ Otis pomalu přikývl. „Pojedu s tebou.“

„Cože?“

„Pojedu s tebou,“ zopakoval.

„Ne. V žádném případě.“

„Nenechám tě odjet samotnou,“ prohlásil pevně. „Zní to jako velký problém. Přítele budeš potřebovat.“

Maeve zaváhala. „To po tobě nemůžu chtít.“

„Tos ani neudělala.“ Pokrčil rameny. „To já na tom trvám. Nejspíš to bude hodně náročné a zároveň je to pro tebe osobní a možná budeš potřebovat někoho, kdo ti dá větší nadhled. Dovol mi, abych v tom byl s tebou.“

Maeve na něj pohlédla se zdviženým obočím. „Dobře. Ale je to vážný, Otisi. Bavíme se o tom, že brácha možná půjde do vězení.“

„Já vím.“

„Nejedeme na prázdniny.“

„To mě ani nenapadlo. Zajedu si domů pro věci a sejdeme se u Aimee.“

Přikývla a on zamířil opačným směrem, nasedl na kolo a ujížděl zpátky domů. Maeve sledovala, jak mizí v dáli, a byla ráda, že v tom není sama.

Když byl s ní, vždycky se všechno zdálo o něco růžovější.

*

„Ach bože,“ vydechla Aimee a oči se jí rozšířily. „To je osud!“

Maeve její reakce poněkud šokovala. „Cože?“

„To s tvým bráchou samozřejmě ne. To je na hovno,“ dodala rychle Aimee. Seděla s překříženýma nohama uprostřed své postele, zatímco Maeve posedávala na kraji. „Ale zrovna jsem se tě chtěla zeptat, jestli bys tam se mnou nechtěla jet! Je tam sraz lidí, co pečou na stadionu, a já jsem si říkala, že bychom mohly jet spolu. Víš jak, velký město, sama bych si moc neužila. No ale teď tam potřebuješ jet tak jako tak, a tak můžeme cestovat spolu! To je osud.“

Maeve zamrkala. „Sraz lidí, co pečou.“

„Já vím, tak v klidu, jo? Pro člověka, ze kterého bude profesionální pekař, takže třeba pro mě, je to perfektní. A navíc tam evidentně bude plno vdolků zdarma a tak, znáš to.“

„To je cool,“ odvětila Maeve a rozhodla se nevytahovat, že posledně, když se Aimee pokusila upéct koláč, kuchyň málem skončila v plamenech a buchta byla jako z kamene, takže si o ni málem vylomila zub. „A můžeme jet tvým autem?“

„Jasně!“ Aimee se zeširoka usmála a smetla si své husté kudrnaté blond kadeře přes rameno. „Seberu svých pět švestek a můžeme vyrazit. Na jak dlouho si myslíš, že pojedeme?“

„Nejsem si jistá. Asi jak se to vyvine.“

„To si radši sbalím na pár dní, kdyby něco,“ prohlásila Aimee, vyškrábala se z postele a přiskočila ke skříni. „Co si myslíš, že se bude nosit na tom pečení?“

Maeve se usmála a místo odpovědi pokrčila rameny. Aimee měla veselou náladu a bylo to nakažlivé, což zvláštně kontrastovalo s hlubokou úzkostí, se kterou myslela na Seana. Ulevilo se jí, že je Aimee odveze, i když ji to moc nepřekvapovalo. Přesně taková její kamarádka byla, během vteřiny byla připravena vyrazit na výlet a bylo nepravděpodobné, že by jí to matka zarazila, protože se o ni ani za mák nezajímala.

Aimee byla roztomilá a naivní, a proto ji měla Meave tolik ráda. Byla to dívka, která ve všem a v každém uměla vidět něco dobrého, byla jako jiskřivý paprsek naděje v poněkud ponurém světě. Byla přemýšlivá a měla pochopení a často působila legračně, i když nechtěla. Nedávno se rozhodla, že z ní bude pekařka, i když ještě nikdy nic neupekla. Všem bylo jasné, že to nepatří k jejím přirozeným talentům, ale její odhodlání musela Maeve obdivovat.

„Myslíš, že si mám vzít svou vlastní zástěru?“ vyptávala se Aimee, přičemž z ramínek stahovala zářivě barevné topy a skládala je na postel. „Ach, a nesmím zapomenout na spoďáry. Pár jich budu určitě potřebovat.“

„To určitě.“

„Neboj. Budu mít hned sbaleno. Ten Sean ti fakt musí dělat starosti.“

Maeve sklopila oči k podlaze. „Trochu.“

„Vyřešíme to,“ pronesla Aimee pevně. „Slibuju.“

„Díky, Aimee.“

„Jeden můj bratranec jednou utekl z vězení díky tomu, že uplatil bachaře nějakým hrncem a pytlem mléčných karamel. Takže kdyby na to došlo, máme záložní plán.“

Maeve se na ni podívala, aby se ujistila, že je to žert. Nežertovala.

„Skvělé,“ odvětila, „to mě uklidnilo.“

Od brány před domem se ozval bzučák a Maeve se nabídla, že zaběhne dolů a vyřídí to, než si Aimee dobalí. Pustila Otise dovnitř, a zatímco sledovala, jak se po štěrkové cestě blíží k domu, dovolila si na okamžik zauvažovat o tom, v jak skvělém domě Aimee bydlí.

Bylo to venkovské sídlo s pečlivě upraveným trávníkem a široká příjezdová cesta byla zakončena černou kovovou bránou. Uvnitř bylo bludiště prostorných, vkusně zařízených místností s velkorysými krby, drahými perskými koberci a starými malbami venkovské krajiny rozvěšenými po zdech. Zdálo se, že na každém stolku nebo krbové římse stojí nepředstavitelně cenná čínská váza, a okna byla orámována těžkými vzorovanými závěsy, které by se hodily do nějakého paláce. Dole v chodbě, u vchodových dveří, se nacházela překrásná jídelna. Dlouhý stůl na vyřezávaných nohách, který stál uprostřed, měl kolem sebe na dvanáct židlí.

Maeve při tom pohledu pomyslela na svůj stolek v karavanu a odfrkla si.

„Čau,“ oslovila Otise, který se objevil, když otevřela přední dveře. „Proč jsi tak zpocený?“

„No, šel jsem sem pěšky a je dost teplo?“ odvětil a shodil svůj batoh na podlahu v hale. „Půjdu si nalít vodu.“

„Nevadí mámě, že pojedeš?“ zeptala se Maeve a šla za ním do kuchyně. Oba už u Aimee párkrát byli a v domě se vyznali. Také si pokaždé domysleli, že její rodiče nejsou doma, a zatím se nikdy nespletli.

„Definuj slovo ‚nevadí‘.“ Otis otočil kohoutkem se studenou vodou a naplnil si sklenici. „Bude s tím v pohodě. Řekl jsem jí, že je to důležitý.“

Otis to měl s Jean v poslední době napnutý – ona měla pocit, že ji odstrkuje, on měl pocit, že ho ona dusí. A mohli se snažit, jak chtěli, ale nedokázali se vyhnout tomu, aby jeden druhého analyzovali.

Otis si uvědomoval, že si matku drží od těla, ale bylo to tím, že dospíval. Nemohl jí o svém životě vykládat prostě všechno. Věděl, že má jenom jeho a že má možná strach, že ji opustí, protože ji opustil jeho otec, a že je pro ni těžké se smířit s tím, že Otis má svůj vlastní život, ve kterém ona nefiguruje. Ale nějak se s tím nakonec bude muset smířit.

Jean měla strach, že některé části dospívání nejsou pro Otise snadné, že má obtíže s budováním zdravých vztahů se svými vrstevníky, a zoufale se mu snažila dát najevo, že u nich doma má bezpečný prostor, v němž se může v klidu otevřít a prohovořit jakékoli téma, ať už jde o přátele nebo o sex. Mohla mu pomoci proplout turbulentním obdobím dospívání. Proč si ji k sobě nechtěl pustit?

Začátek letních prázdnin byl u Milburnových strašný. Otis se snažil být venku co nejvíc, a když byl doma, zavíral se u sebe v pokoji, hlasitě si pouštěl nahrávky a dělal všechno pro to, aby odrazil Jeaniny zdvořilé, ale neodbytné snahy doklepat se dovnitř a pozvat ho, aby si s ní šel dolů „popovídat“.

Otise mrzelo, že má Sean problémy, ale byl rád, že má příležitost zmizet.

„Prospěje jí, když ode mě bude mít na chvíli klid,“ pokračoval Otis. „Nemůže mít nepřetržitý přehled o tom, co právě dělám. I když se o to dost snaží. Je mi naprosto jasný, že zatímco spolu teď mluvíme, prochází mým pokojem a snaží se vystopovat, kam jsem odjel.“

„Ona ti leze do věcí?“ zeptala se Maeve, právě když si všimla zvláštní sochy žáby po straně kuchyňské linky, která ji podnítila k úvahám, jaké to asi je mít tolik peněz, že si člověk kupuje tak odpudivé kraviny.

„Jo.“ Vzdychnul. „Myslí si, že to nevím, ale já to vím.“

„Ty vogo.“

Maeve už se k tomu dál nevyjadřovala. Opřela se o kuchyňskou linku a okusovala si nehty, zatímco Otis upíjel svou vodu. Chtěla mu říct, jaké má štěstí, že má někoho, kdo se o něj tolik stará a chrání ho tak moc, že chce znát sebemenší drobnost o každém aspektu jeho života. Ale nic jí do toho nebylo.

Bylo pro ni těžké nemyslet na svou matku, když si ostatní stěžovali. Přála by si, aby také dostala příležitost být podrážděná proto, že si o ni matka dělá starosti a podobně. Neměla tušení, kde teď její matka je. Ale to bylo v pohodě. Maeve se o sebe uměla postarat.

A na rozjímání neměla čas. Teď musela zjistit pravdu, pokud šlo o Seana a o ten náhrdelník. Nechtěla, aby šel ve stopách jejich matky, která před pěti lety skončila ve vězení. A ani ho nehodlala opustit tak jako jejich otec. Sean byl přesvědčený, že zůstali sami – ale Maeve nechtěla, aby se tak cítil. Alespoň měli jeden druhého, nebo ne?

Maeve si uvědomila, že jí kůžička kolem nehtu začala krvácet. Rychle dala ruku dolů. Otis vyskrnul zbytek vody, prudce sklenici položil na linku a obličej se mu zkroutil v bolestné grimase.

„Jsi v pohodě?“ zamračila se a on pevně sevřel obě oči a štípal se do nosu.

„Jen mi zamrznul mozek,“ zakvičel. „Neměl jsem do sebe hodit celou sklenici ledové vody.“

„Ty vážně žiješ na hraně, Otisi,“ škádlila ho Maeve, pobavená škálou útrpných výrazů, které uměl vyloudit.

„Může nám Aimee půjčit to auto?“ zeptal se, když se vzpamatoval.

„Pojede s námi. Chtěla jet tím samým směrem na sraz pekařů.“

„Ach tak. Fajn.“

Otis si začal pohrávat s prsty, pak si odkašlal a vypadalo to, že se chystá říct ještě něco, ale zdálo se, že si to nakonec rozmyslel. Maeve ho zvědavě pozorovala.

„Co je, Otisi?“

„Mhm?“

„Vypadáš… rozčileně.“

„Nejsem rozčilený,“ odvětil nevinně. Ukročil a chtěl se nonšalantně opřít o kuchyňskou linku, jenomže mu sjel loket a musel poposkočit vpřed, aby našel ztracenou rovnováhu.

„Ale no tak,“ netrpělivě ho pošťuchovala Maeve. „Ven s tím.“

„No, když jsem si byl pro věci, volal Eric,“ začal.

Maeve na něj upřela oči. „A?“

„A já jsem se před ním zmínil, kam máme namířeno.“

„Řekl jsi mu proč?“

„Ne!“ Vypadalo to, jako by ho urazilo, že se ho na to ptá. „Ale řekl jsem mu, že se tam zdržíme několik nocí a ukázalo se, že jeden večer se tam koná slavná travesti show někde na místě, co se jmenuje Courtyard, a že se tam vždycky chtěl podívat…“

Otis ztichnul a čekal, co ona na to, jako by doufal, že sama odhadne, k čemu svým proslovem směřuje a skočí mu do řeči s tím, že je to v pořádku, žádný problém. Mračila se pořád stejně.

„… a tak,“ neochotně pokračoval tichým hlasem, „jsem mu řekl, že by možná mohl jet s námi.“

Maeve založila ruce.

„Třeba se nám bude pomoc dalších lidí hodit,“ hájil se Otis úzkostlivě. „Nebude nám překážet a… nemohl jsem ho odmítnout.“

„Nejsme žádná partička, která si chce vyrazit na podělanej road trip, Otisi.“

„Já vím!“

„Můj brácha je v těžkým průseru. Jako ve skutečným životním průseru.“

„Já vím. Já to vím,“ odpověděl a vykročil směrem k ní. „Přísahám, že to beru vážně. Ale jedeme tam tak jako tak, a když teď jede i Aimee… můžeme stejně tak vzít i Erica. Ale jenom jestli je to pro tebe v pořádku,“ dodal a snažil se rychle zjistit, jak se na to tváří.

Povzdechla si. „No dobře.“

Otis se na ni vděčně usmál a Maeve zamířila zpátky do haly, protože slyšela Aimee, jak se vrací dolů po schodech. Erica měla ráda, ale myslela to vážně. Na cestu se vydávali z vážných důvodů a museli se soustředit.

„Tady jste,“ ozvala se Aimee a táhla kufr přes halu ke dveřím. „Potřebuju, abys mi pomohla.“

„S čím?“

„Myslíš, že si mám brát své vlastní věci na vaření? Třeba šlehač? Mám jen elektrický a ten trochu stávkuje. Nechci, aby mi poskakoval v tašce a zamotal do sebe šňůrky od podprsenek.“ Aimee se rozzářily oči a zavolala Maeve přes rameno: „Ahoj, Otisi!“

„Ahoj, Aimee,“ odvětil Otis a neobratně mávnul rukou.

„Nemusíš si balit všechny své potřeby na vaření,“ ujistila ji Maeve. „Nebudeš dělat žádné prezentace. To je práce pro profesionální kuchaře. A proč sis zabalila celý kufr?“

„Říkala jsi, že nevíš, na jak dlouho pojedeme! Kdo ví, co budeme potřebovat? Takhle jsem připravená na všechno. Jste připravení? Vezmu klíče od auta. Nejsem si jistá, kde jsem je nechala, ale myslím, že jsou dole na záchodě.“

Maeve si s Otisem vyměnila zmatený pohled, když se kolem nich Aimee protáhla a uháněla pro klíče, ale pak popadli svá zavazadla a zamířili ven na příjezdovou cestu, aby počkali u auta. Hned nato si všimli, že se k bráně blíží Eric. Nedal se přehlédnout. Měl na sobě komplet košile a trenek s geometrickými vzory v zářivě zelených a oranžových barvách. Nadšeně jim zamával.

„Hej, tak jsem tu!“ zvolal a zazubil se na ně. „Mohli byste mě prosím pustit dovnitř?“

„Zajdu tam,“ nabídl se Otis a uháněl směrem k domu.

Brána se otevřela, Eric nakráčel dovnitř a ještě jednou zamával, už ne tak divoce, přesto se značným nadšením. V jedné ruce svíral šle od batohu a druhou rukou táhnul obrovský kufr na kolečkách.

„Čau, Maeve,“ oslovil ji a natáhl se k ní. „Jak užíváš léto?“

„Čekala jsem víc. Co ty?“

„Jo, dobrý, díky.“

Eric se Maeve bál a zároveň ho fascinovala. Byla hrozně cool. Eric byl založením upovídaný, a tak se dost často přistihl, že před ní nervózně mele, a uvědomil si, že ona za celý rozhovor neřekla ani slovo.

Jednou ve škole se přeslechl, myslel si, že mluví o kladivounech, a začal vykládat, jak o nich viděl úplně úžasný dokument. Blekotal cosi o velrybách celé čtyři minuty, zatímco ona na něj jen nehnutě zírala. Když skončil svůj zapálený projev, řekla jen: „Říkala jsem kladiv., Jako to co je v dílně?“

Zatvářil se na ni, jako že to samozřejmě celou dobu ví, ale ona nevypadala moc přesvědčeně.

Eric pohlédnul na dům. „Kam zmizel Otis?“

„Šel ti otevřít bránu, abys mohl dovnitř, a teď pravděpodobně pomáhá Aimee najít klíče,“ vysvětlila mu. „Vypadá to, že jsou někde na záchodě.“

Při čekání vytáhla cigaretu a zapálila si. Eric nervózně postával vedle ní a snažil se tvářit, že je s ní naprosto v pohodě.

„To je tak úžasný, že jedu s vámi,“ oznámil. „O tom, že na tu show zajedeme, jsme se s Otisem bavili odjakživa. Je to jednou za měsíc, na Courtyardu. Ještě nikdy jsem takovou travesti show neviděl, takže když se Otis zmínil, kam míříte, napadlo mě, že je to skvělá příležitost se tam mrknout. Půjdeš s námi taky?“

Povzdechla si. „Nejsem si jistá, jestli na to budu mít čas.“

„Snad ti to vyjde. Má to být velkolepý. Podle všeho se občas někdo z diváků nechá tak unést, že dostane infarkt a musí ho odvézt do nemocnice. Četl jsem myslím, že někdo i umřel. Takhle skvělá ta show je. Že umřeš.“

Maeve pozvedla obočí, ale nic neříkala a pobaveně Erika sledovala, jak se pohupuje z jedné nohy na druhou a pak teniskou kope do štěrku. Znovu si potáhla z cigarety a byla ráda, že konečně vidí Otise a Aimee, jak vycházejí z domu. Chtěla vyrazit co nejdříve.

Otis se musel sám pro sebe usmát, když kráčel za svými dvěma nejlepšími přáteli: křiklavé barvy Ericova oblečení kontrastovaly s černou, co na sobě měla Maeve, tak jako vždycky.

Otis se nikdy žádnému z nich neodvážil říct, že ho často napadá, jak podobní si svým zvláštním způsobem jsou. Jistě, Eric působil nadšeně, živě a vyzařoval pozitivní energii, navíc se vždycky oblékal do odvážných, zářivých barev a smál se tím nejnakažlivějším hurónským smíchem, jaký jinde na planetě nezaslechnete, naproti tomu Maeve byla sarkastická, cynická, vybraně pesimistická, se smyslem pro humor suchý jako troud, a její šatník se skládal z tmavých odstínů, které dobře ladily s ostatními tmavými odstíny. Zkrátka působili jako voda a oheň.

Ale oba patřili k těm nejkurážnějším osobám, jaké kdy Otis potkal. Maeve nechala celá její rodina na holičkách – máma, táta i brácha –, ale spoléhala se sama na sebe, a přestože ji zradili ti nejbližší, byla přirozeně starostlivá a vždycky víc myslela na druhé než na sebe.

A pak je tu Eric, jeho úžasný nejlepší přítel. Eric byl sebevědomý, pyšný a veselý. Otis věděl, že má nábožensky založeného, nigersko-ghanského otce, který se o svého náctiletého homosexuálního syna velmi bojí a chrání ho a jehož trápí fakt, že kdyby Eric o něco lépe zapadal, měl by to v životě snazší. Ale zapadnout, to zkrátka nebyl jeho styl, a aniž by si to uvědomil, jeho bezpodmínečné přijetí sebe sama bylo něco, co inspirovalo jak jeho rodiče, tak jeho přátele, i když se táta hrozil bolesti a odmítnutí, s nimiž se Eric bude muset vyrovnávat.

Otis uvažoval, jestli by těm dvěma neměl říct, jak hluboký obdiv chová k jejich síle a odvaze, jenže vlastně nikdy nevěděl, jak by to měl udělat.

Aimee zvedla ruku s klíči od auta a triumfálně s nimi zacinkala, zatímco táhla svůj kufr po štěrku a volala: „Hádejte, kde byly?“

„V záchodě?“

„Nee! V psí misce! Netuším, jak se tam dostaly.“

„Nevěděl jsem, že máte psa, Aimee,“ ozval se Eric.

„Nemáme,“ odvětila nadšeně. „Můžeme dát věci do auta?“

Otevřela kufr a zvedla do něj své zavazadlo a všichni ostatní naskládali své věci na něj. Pak sebrala Maeve cigaretu a dala si posledních pár prásků, zatímco Otis s Ericem tašky přeskládali, aby se dovnitř vešel i Ericův kufr.

„Díky, že nás odvezeš, Aimee,“ usmál se Eric, když se jim konečně podařilo zavřít kufr od auta.

„Jasně! Víte, že můj děda jednou nacouval do jezera?“ odvětila Aimee, vyndala z pusy cigaretu a vajgl držela v ruce, aby ho vzala s sebou do auta, protože nechtěla riskovat, že zůstane na cestě a rodiče ho najdou. „Říká se, že zase vyjel z vody ven a na zadním sedadle měl úhoře! To je legrace, žejo? A vůbec,“ otočila se směrem k Maeve, „pojedeme už?“

„Jedem,“ řekla Maeve a potlačila úsměv.

„Úhoře?“ pošeptal Eric vyděšeně Otisovi do ucha.

Maeve si všimla, že se Aimee dloube do břicha, na tváři zmatený výraz, ale pak si sedla za volant.

„Co to děláš, Aimee? Jsi v pohodě?“

„Jenom kontroluju, jestli se mi nechce na záchod,“ odvětila a znovu si zatlačila na močový měchýř. „Ale myslím, že zatím je to ok. Tak už jedeme.“

„Jooo!“ zařval Eric vzrušeně a vklouzl na zadní sedadlo. „Road trip!“

Otis zamrkal a Maeve, která si právě sedala na přední sedadlo, po něm střelila ošklivým pohledem. Pak prudce zabouchla dveře. Aimee otočila klíčkem v zapalování a vyrazili, Maeve pohled upřený ven z okénka a žaludek jako na vodě samou nervozitou.

Vypadalo to na hodně dlouhou cestu.

KAPITOLA TŘETÍ

„Takže jak chceš teda dokázat, že to tvůj brácha neudělal?“ vyptávala se Aimee, když je vezla po klikaté venkovské silničce směrem na hlavní.

„Netuším,“ odvětila Maeve, a jak svištěli přes zatáčky, svírala madlo na dveřích tak pevně, až jí zbělely klouby.

Když auto v plné rychlosti najelo do díry na silnici, ozvalo se od pasažérů sborové „uff“. Zdálo se, že Aimee si toho buď nevšimla, nebo jí to bylo jedno. Jednu ruku měla na volantu, druhou šátrala v kastlíku za řadicí pákou po balzámu na rty a nanesla si štědrou dávku.

„Když řídím, vždycky mi hrozně vysychají rty.“ Povzdechla si a zacvakla víčko. „Je to divný.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sexuální výchova: Road trip.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.