ZAČ JE ŽIVOTA LOKET

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2013

Cover illustration © Tereza Budilová, 2013

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7688-5

S ÚCTOU MANŽELŮM ŠIMKŮ

Ani v krajních situacích nepřestávejme být svým

předkům vděčni za to, že nám umožnili zahrát si

v nejdelší seriálové frašce zvané ŽIVOT.

Co zaseješ, sklízíš

Představa o partnerech našich dětí je jedna věc, skutečnost druhá. I když sladkou vidinu budoucnosti svého potomka mají oba rodiče přibližně stejnou, matky jsou obvykle ty, které se s tvrdou realitou podstatně hůř vyrovnávají. Někdy se nevyrovnají vůbec a červ neúspěchu, který považují za vlastní, v nich neúnavně hlodá do smrti.

V mém případě měla matka od mého narození utkvělou představu, že jednou právě u dveří našeho domu zastaví princ na bílém koni a s obrovskou kyticí růží ji požádá o moji ruku.

Než jsem dospěla, byli díky technickému třesku v zemědělství a úspěšně zlikvidované buržoazní choutce – jezdectví – koně vyhubeni. Zůstalo pár hajter, které rozhodně reprezentativní dojem nebudily, a na první pohled bylo jasné, že by neunesly ani sedlo. Natož prince. Navíc většina zástupců šlechtických rodů si zachránila důstojný život, nebo život sám, včasným úprkem za hranice naší krásné, leč poněkud nevlídné země a ti, co zůstali – byť s erbem, avšak přidělenou samotkou s výhledem přes mřížoví, v lepším případě s profesí topič, skladník, popelář –, představám mé matky neodpovídali.

V sedmnácti letech jsem poněkud předběhla dobu, neboť mé rodiče přijel požádat o svolení se se mnou scházet (!) jistý americký obchodník v tyrkysovém Chevroletu. Byl milý, pozorný, zahrnoval mě dárky a brala jsem ho jako hodného strýčka. Svůj názor jsem změnila, když se rozhodl vstoupit se mnou do stavu manželského. Zatímco radostí nepříčetní rodiče uvažovali o tom, jak mě zplnoletit, u mne nastal pravý opak. Večer odešla na lůžko příjemná, vstřícná, slušně vychovaná dívka, ráno vstala saň. A to taková, že vlastní rodiče nevěřili tomu, co zplodili. Perspektivní amant byl evidentně rád, že jsem se projevila včas. Od svého výstupu jsem ho neviděla. Rodičům na rozdíl ode mě zůstala památka v podobě Chevroletu s interiérem v bílé kůži, který dostali v okamžiku, kdy situace vypadala, že je ruka nejen v rukávě.

Po dlouhém selektování jsem nakonec přivedla řidiče sanitky. Tu v krátké době vyměnil za náklaďák a nakonec jezdil načerno tramvají. Do urozenosti měl hodně daleko, ale milovala jsem ho. Rodiče řekli ne, a proto jsem si ho vzala. Pud sebezáchovy mě po necelých třech letech donutil manželská pouta odhodit pro všechny další časy.

Byla jsem potomkem, který by pod mým výchovným vedením nepřežil. Na mé sebekritické hodnocení čekala matka do dvaaosmdesáti let, otec se ho nedožil.

Když začaly dcery dospívat, s hrůzou jsem zjistila, že jsem postižena stejnou mánií jako kdysi mí rodiče. Bedlivě jsem střežila rodokmen nejvytrvalejších nápadníků a od začátku ubírala kyslík těm, kteří do mých představ nezapadali. Bývalo to mnohdy vyčerpávající, neboť čím nižší IQ, tím urputnější nátura. V tom případě jsem se ujímala role satorie, aby i ten nejhlušší tetřev pochopil, že skok z Nuselského mostu může být příjemnější než život s takovou tchyní.

Jistý pocit zadostiučinění po létech mého, ne vždy tichého, boje za ideálního zetě se dostavil v okamžiku, kdy se starší dcera provdala za prvoligového fotbalistu. Dělal, co jí na očích viděl, a měsíčně ji dotoval částkou, ke které se průměrný taťka od rodiny nedopracoval ani za rok poctivého úsilí. Jeho finanční přínos byl dost podstatný. Dcera byla vzdělaná, krásná, dobře stavěná, leč – nesmírně drahá.

Zeť po pár letech obrovskou euforii z úspěchu na hřišti, plné peněženky a exkluzivní squaw neunesl a pitný režim své životosprávy začal obohacovat alkoholem. A to tak, že se mu úspěšně podařilo propít do divize.

Dcera si v té době budovala kariéru právničky, a čím víc ji bavil každodenní boj na soudním kolbišti, tím menší zalíbení nacházela v klasické domácnosti. Bylo to nejspíš dědičné. Čas strávený jakoukoli domácí prací jsem vždy i já považovala za promarněný a nikdy jsem neměla pocit, že mě vaření, praní, žehlení, mytí nádobí naplňuje, nebo dokonce uspokojuje. Považovala jsem (a dosud považuji) druh této činnosti bez konce a začátku za nesmyslný, přesto – trpíc – jsem ji na rozdíl od své dcery vykonávala.

Po dalších letech, kdy si zeť užíval společenského života, aniž by hledal zaměstnání, se manželství rozpadlo. Dcera dlouho sama nezůstala. Láskou a vášní k ní zahořel jistý úspěšný podnikatel a opět byla všechna její přání plněna v okamžiku, kdy je vyřkla. Hledal ženu, která se bude tetelit z práce v domácnosti a vytvoří teplé rodinné zázemí s dítětem a plnou plotnou. Byl skálopevně přesvědčen, že konečně našel, co dlouho hledal, a já nepovažovala za bezpodmínečně nutné zbavovat ho v jeho letech iluzí. Dobře jsem udělala. Byl to vzácný exemplář chlapa k dívání i použití, dodávající ženě pro život nesmírně důležitý pocit jistoty. Citové i finanční. Dcera tyto přednosti ohodnotila a po jeho boku se stala vzornou manželkou.

Teprve, když dcery dospěly, jsem si uvědomila, že nikdy nelze odhadovat pravé povahy dětí v jejich útlém věku. V té době byla má prvorozená tak mírná a klidná, že stačilo posadit ji k obrázkové knížce a měla jsem stoprocentní jistotu, že setrvá na stejném místě ve stejné poloze den, týden, případně celý měsíc. Zato mladší dcera mě držela ve stavu neustálé pohotovosti, neboť s jejím temperamentem nastávaly katastrofické události každou chvilku. Navíc byla velmi hlučná a výřečná vždy, všude a za jakýchkoli okolností. Zatímco dokázala svými komentáři bavit širokou veřejnost, já potila krev.

Vzácně se stávalo, že si na děti vzpomněl pan otec (můj bývalý) a vyvezl je, později vyvedl na procházku. Pochopitelně do restauračního zařízení, kde zabil dvě mouchy jednou ranou – skloubil nutné s pro sebe užitečným. Jednou, když s mladší dcerkou nastoupil do zaplněné tramvaje, zcela bezelstně po několika zastávkách svým vysokým ostrým hláskem pronesla: „Tatínku, to už zase jedeme k tomu Volovi na hrad?“ Spolucestující, kteří hned nepochopili, že se jedná o hostinec, buráceli, až tramvaj málem vykolejila, a bývalý v křeči očekával, kdo mu zaklepe na rameno, zjistí totožnost a vyzve k návštěvě příslušného úřadu k řešení zanedbání výchovy.

Tato má rozkošná holčička měla též ve zvyku poukazovat na všechny anomálie lidí stylem – proč má támhleten tamto a tenhle nemá tohleto. Tak se stalo, že na nudapláži v jednom přímořském letovisku nemohla odtrhnout zrak od pána, kterého chirurgové zbavili jeho ozdoby. „Mami… on ho nemá!“ volal můj drobeček a ze vzdálenosti jednoho metru ukazoval prstíčkem na konkrétní místo. Byla to sice pravda, ale nechápala jsem, proč ho tento objev zaujal podstatně víc než mořské vlny a pláž.

Uplynulo pár let a všechno bylo jinak. Ze starší dcery se stala žena rázná, věcná, typ krotitelky, z bývalé čertice pravý opak. Měla se svou sestrou asi tolik společného jako světlo a stín. Ač hezká, nikoli vyzývavá, ač chytrá a vzdělaná, přesto pokorná. Zkrátka, srdíčko na dlani. Domácnost, kterou se svým dlouholetým přítelem sdílela, vnímala jako oázu klidu a bezpečí a vždy mi připadalo komické vidět ji zářící v zástěrce při vaření, pečení a zavařování. Dělala to pro svého „muže“, a proto s láskou.

Její partner sice do kategorie vhodných potencionálních zeťů patřil, přesto jsem mu nemohla přijít na chuť. Kariéru a finanční zázemí si na dnešní dobu vzácně a ojediněle vybudoval na základě svých schopností a znalostí. Byl abnormálním vlastencem a připomínal mi mého dědečka, který se svým vlasteneckým cítěním vždy za zvuku hymny stál v pozoru s celou rodinou do posledního tónu. To všechno by bylo v pořádku. Čemu jsem nemohla přivyknout, byla jeho povaha. Nepřístupný, kritický, bez schopnosti hodit alespoň na okamžik za hlavu nepříjemné každodenní události. Dcera se ho snažila zlidštit, ale byla to práce sisyfovská.

S pokusy o proražení jeho ochranné vrstvy jsem začala i já. Doufala jsem, že na chalupě u krbu při skleničce vína bude ta nejvhodnější chvíle, ale nestalo se tak. Čím víc skleniček vypil, tím důkladněji a podrobněji probíral příkoří našeho státu i své rodiny. Když přešel k řešení rasistických otázek a vojenských záležitostí ve světě, zvedla jsem se, vzala víno a odešla provokativně k ohništi na druhém konci zahrady, kde jsem si udělala soukromý táborák. Od dcery jsem se dozvěděla, že mé jednání silně ranilo jeho ego, a tak jsem systematicky prohlubovala trhlinu právě v tomto místě. Vždy, když zapaloval v krbu, odcházela jsem rovnou k ohništi. Na jeho pravidelný dotaz proč jsem stejně pravidelně odpovídala, že pokud nemám příjemnou společnost, je mi lépe samotné.

Jedno nedělní dopoledne ho opět na chalupě rozpálila jakási politická informace v televizi, vletěl do kuchyně a povolil uzdu rasovým předsudkům.

Tentokrát si vybral Židy. Na jejich adresu metal nadávky s takovou vášní, že ztrácel podobu. „A dost!“ zařvala jsem poprvé před ním já, a to tak, že ztuhnul se spadlou sanicí uprostřed slova. „Nikoho už tady urážet nebudeš! Mám položida bratrance a je to po všech stránkách tak vynikající člověk, že mu ty nesaháš ani ke kotníkům. Navíc bys měl zapátrat po svých předcích, protože sám vypadáš, že tě křtili u Jordánu.“ To už nevydýchal, vběhl do pokoje, naházel věci do tašky a s ní v ruce pádil ke svému Volvu. Chlácholící dcera za ním. „Běž si za maminkou! Tady už mě nikdo neuvidí! Nenechám se nikým ponižovat!“ křičel, až se dusil, a chudinku dceru odhodil do živého plotu. Nevzdala to, oběhla rozjíždějící se vůz a přisedla. Ozvalo se ještě kvílení brzd v zatáčkách nad chalupou i pronikavé úpění motoru a bylo po akční scéně.

Chvíli jsem stála a rovnala si incident v hlavě, pak se převlékla, uklidila, zabednila chalupu a vydala se k domovu o půl dne dříve. Byla jsem přesvědčena, že svou lkající dceru najdu někde u škarpy, a proto jela krokem. To, že jsem ji nepotkala, mi na klidu nepřidalo. Po příjezdu domů jsem každou půlhodinu vytáčela číslo bytu jejího přítele, leč marně. V jedenáct večer se konečně ve sluchátku ozval dceřin rozesmátý hlas. „Víš, mami, ten můj drahoušek to vzal nejkratší cestou do lesa a tam do tmy běhal. Vždyť víš, jak má lesy rád. Všechno tam z něj spadlo.“

Příští víkend jsme byli na chalupě opět všichni. Přítele dcery jsem nepoznávala. Byl jako vyměněný. Při skleničce přestal řešit problémy a trpělivě snášel i ty nejpichlavější poznámky, které jsem vypustila. Bohužel, změna byla krátkodobá.

Můj poslední potomek – syn – byl odmala vyrovnaný, nekonfliktní pohodář. Ke štěstí mu stačil klid domova, sport na hřišti nebo v televizi, má přítomnost a stálý přísun jídla. Jeho spalovací systém byl pro mne nepochopitelný. Abych nemusela při obědě a večeři odbíhat stále od stolu a přidávat mu, servírovala jsem jeho obvyklou porci rovnou na chlebíčkovou mísu. V případě, že strávil odpoledne při fotbale, tenise či squashi, spadl do něj po návratu obsah dvou chlebíčkových mís. Došla jsem k závěru, že je zcela vyloučené, aby můj syn vlastnil jeden žaludek, a postupem doby jsem se s jeho apetitem smířila.

Má typická péče matky o syna skončila, když odešel studovat mimo Prahu. Očekávala jsem, že se daleko bez dohledu vrhne po boku dalších studentů do nočního hýření, ale nestalo se tak. Brzy si našel za mne náhradu a tím ve způsobu jeho života nedošlo k žádné změně. Dívka byla milá, krásná, chytrá, pracovitá a pro syna ideálním původem. Narodila se na vesnici, kde její rodiče vlastnili velké hospodářství. Pokud ve stále plné spíži něco náhodou chybělo, stačilo vyjít na dvůr nebo do zahrady. Pestrým výběrem masných, zeleninových i ovocných produktů byl syn se svou dívkou na koleji pro páry přímo zavalován, a tak žil šťastným skoromanželským životem.

Občas mě napadlo, jak je možné, že nemám problém s dětmi v době, kdy se nejsou schopny dohodnout státy, instituce, rodiny, v době, kdy mladí nerozumějí rodičům a ti svým potomkům, kteří pak na protest v hojné míře popíjejí, fetují a vybíjejí svou zlobu a neusměrněnou energii v násilnostech všeho druhu.

Život mě ale poučil, že vše je relativní a co je teď, nemusí být za hodinu – natož zítra. V klidu tedy vyčkávám, odkud přijde rána, a snažím se být připravena.

NA ROZDÍL OD OTCE JSOU MOŽNOSTI MATKY

SROVNATELNÉ S MOŽNOSTMI MOUCHY

V PAVUČINĚ.

Tatry

„Jestli si, mami, myslíš, že ti dám letos k narozeninám zase peníze, tak seš na omylu. Jako každej rok bys je předhodila růžovejm moskytům (složenky) a neměla nic. Oblíkni se a pojď se mnou.“ Jakýkoli odpor je zbytečný. Oblékám kožich, obouvám kozačky a opouštím byt.

Dcera mě vede do cestovní kanceláře, kde odmítám všechna nabízená alpská střediska zvučných jmen a vybírám si Tatry. Popadla mě touha vrátit se po mnoha letech tam, kam jsem jezdila s dětmi, když byly malé, projít si místa, která jsem s nimi projít nemohla, a v klidu popít drink v útulných kolibách, což za jejich přítomnosti bylo nemožné.

S pobytem je zajištěna i doprava ve směru tam, a tak v příslušnou dobu a den odjezdu přešlapuji netrpělivě před hotelem Diplomat. Je jedenáct večer, nikde nikdo, jen já sama s cestovní taškou na chodníku osvětleném pouličními svítilnami. Občas některý z hormonálně přetlakovaných řidičů brzdí v domnění, že jsem ta pravá, která mu může a chce pomoci. V bližším zorném úhlu zjišťuje, že nejsem pro poskytnutí samaritánské honorované služby v limitu, zklamaně přidává plyn a mizí.

Konečně se objevuje autobus, zaráží mi před nosem a já nastupuji. Sama, a navíc do zcela prázdného luxusního interiéru. Jsem jediná, která o zájezd v tomto termínu projevila zájem. Po vřelém uvítání jde jeden z řidičů nocovat, druhý sedá za volant, dveře se zavírají a vyrážíme k východním sousedům. Naštěstí nepatřím mezi nespavce a sladce usínám kdekoli, kdykoli a v jakékoli poloze. Dle předpokladu se spánek dostavuje dřív, než mineme Průhonice.

Počítám až na hranicích, kde se během kontroly pasů mění řidiči a je čas protáhnout si tělo. Všude je spousta sněhu a rozhodně toto nevlídné větrné místo blížícímu se jaru neodpovídá. O to slastněji se po návratu zachumlávám do kožichu a opět propadám do říše snů. Definitivně mě budí až denní světlo. Sníh zmizel, jen po kopcích typické slovenské krajiny jsou jeho zbytky. Zastavujeme u stylového motorestu, doplňujeme tekutiny, které jsme před chvílí druhou stranou vypustili, a pokračujeme dál.

Konečně se objevuje kulisa Vysokých Tater. Mám zvláštní hřejivý pocit s nemalou dávkou dojetí, dostavující se tehdy, vracím-li se někam, kde mi bylo dobře, kde jsem byla šťastná. Od benzínky, u které jsem kdysi tankovala, odbočujeme vlevo do Štrbského Plesa. Silnice i okolní terén jsou opět pod sněhem, a čím výš stoupáme, tím je sněhová duchna mohutnější. Obalené smrky a nános na drátech elektrického vedení dodávají místu pohádkový ráz. Ještě pár serpentin a autobus zastavuje. Loučím se s řidiči, kteří jedou naložit účastníky předposledního zimního zájezdu, a odcházím vypluženou cestou k hotelu. Všude kolem je bílo, ustupující mlžný opar otevírá pohled na horskou scenérii, jejíž štíty ozařují první sluneční paprsky, všude je ticho, narušované jen mými kroky po zmrzlém sněhu a zpěvem ptačích nedočkavců, cítících jaro. Nádhera. Tašku dávám na zem a nasávám atmosféru všemi póry. Jak málo stačí, aby se z tvrdé ženské, kterou bezesporu jsem, stala něžná bytost s poetickou duší! Stojím, dívám se a slzím.

Nevím, po jaké době zvedám tašku a jdu dál.

V hotelu mě vítá vlídným úsměvem sympatická recepční a k mému překvapení mi předává klíč, což je v tuto hodinu nezvyklé. Útulný pokoj s velkou koupelnou je vybaven vším, co k hotelu této kategorie patří. Otevírám okno s výhledem na hory i zasněžený les a vybaluji. Teprve pak se svlékám a jdu pod sprchu. Nejméně půl hodiny si dopřávám vodní osvěžující masáž. Zabalená do osušky se ještě jednou pokochám pohledem z okna, nadechnu ostrý, smogem nenakažený vzduch a pokoj zabedňuji. Zatímco se oblékám do terénu, uzobávám a upíjím z domácích zásob, neboť pobyt zahajuje večeře. Hotel stále spí, jen v prostorách kuchyně je slyšet personál, připravující snídani pro odjíždějící turnus. Chodbu už zaplňuje vůně smažené cibulky.

„Tak skoro?“ neodpustí si překvapená recepční otázku, když vracím klíč. „Jsem ranní ptáče,“ odpovídám slovem i úsměvem. „Jó, ptáče… v polovině posledního století minulého tisíciletí,“ přehodnocuji sama sebe, házím přes rameno foťák a vycházím do zimního království.

Se svěžím vzduchem nasávám pozitivní energii, zvěčňuji půvabné výhledy, ale především se snažím získat co nejvíc informací, podle kterých si sestavím program následujících dnů. Začínám malým nádražím s električkou, spojující všechna tatranská střediska, prolézám právě otevřené obchodní centrum, abych porovnala ceny, a zarážím v malém bistru, kde si objednávám svařák. Je tak vynikající, že se toto místo stává i pro všechny další dny odrazovým můstkem před fyzickou náloží. Oblézám ukazatele s kilometrovníky, zkoumám menu nabídky hotelů i místní Koliby s každodenní cimbálovou muzikou a pro úplnost ověřuji provoz lanovky na Solisko, kde jsem kdysi poprvé pila mléčný grog.

Po exkurzi mě hlad zahání do hotelu Patria a dávám si brynzové halušky. Nacpaná sytým obědem k prasknutí vedu vnitřní boj, zda se vrátit a zalehnout, nebo absolvovat procházku. O fous vítězí druhá varianta, a tak se vydávám na cestu kolem Štrbského Plesa.

Během dopoledního poznávacího putování kolem mne proudila spousta rekreujícího se národa. Teď jsem opět sama mimo hlavní pulzující tepnu na prošlapané pěšině opisující břeh jezera, jen v dálce se po zamrzlé zasněžené hladině prohání skupina běžkařů. Zase jsem obklopena bílou tichou nádherou. Po okruhu se odpojuji u zotavovny Hviezdoslav. Tak sálá rudou bolševickou minulostí, až se divím, že na ní netaje sníh.

Vracím se víc než překysličená. Ze sprchy jdu rovnou na rozestlané lůžko a voličem v televizi hledám nejpřijatelnější program. Zvedám se až před večeří.

Obsahem mého zavazadla je, kromě hygieny, ryze sportovní oděv pro pohyb venku a podstatně větší množství sportovně-společenského oblečení určeného na večer. Volila jsem ho tak, aby se dalo kombinovat, a tím pádem abych byla každý ze sedmi večerů v jiném úboru. Odmalička mi matka vštěpovala kulturu oblékání, a proto se pro mne stala stejnou samozřejmostí jako dýchání. Po důkladném a kritickém zhodnocení svého zjevu vcházím do dveří noblesní restaurace a děsím se. Třetina lidí v šusťákových teplákových soupravách dělá reklamu vietnamským stánkařům se stejným sebevědomím, s jakým předvádí své modely Linda Evangelista či Cindy Crawford. Všichni jsou, jak během večera zjišťuji, Češi a obávám se, že ve svých skafandrech budou zářit do konce pobytu. Asi skutečně poněkud vybočuji z davu, protože po večeři ke mně přichází vrchní ve fraku s dotazem, jak mi chutnalo. Kladná odpověď rozhodně není odměnou za jeho pozornost, která mi pochopitelně lichotí.

Následující dny skutečně po ranním svařákovém rituálu pojíždím a procházím většinu středisek, jak jsem si naplánovala, včetně jízdy zubačkou na Hrebienok a lanovkou na soliskový grog. Jeden večer dokonce trávím v Kolibě, popíjím víno z kameňáku, poslouchám folklór krojovaných kluků cimbálové kapely a s ostatními zpívám známé písničky. Po prohýřené noci vstávám v poledne. Prospala jsem dobu snídaně, ale zúčastňuji se přednášky horské služby, varující před lavinami a medvědy, kteří nedávno v noci zdemolovali mřížové vstupní dveře do baru zotavovny Hviezdoslav. Údajně je rozčílil zamčený kontejner, ze kterého byli zvyklí vytahovat zbytky potravin. Vůbec se jim nedivím.

Je čtvrtek a jedu na další výlet. Svařákem splachuji snídani, nasedám na električku do Smolivce, kde přestupuji na směr Tatranská Lomnice. Od nádraží se řítím do kopce k hotelu Grand, odkud vedla lanovka na Skalnaté pleso. Nacházím zbořenou nástupní stanici s poničenou kabinkou jako torzem kdysi frekventované tratě.

Je nádherný den s vymetenou oblohou a já se vydávám průsekem lesa pod stožáry k bývalé první zastávce na Štartu. Chvíli se bořím sněhem, chvíli klopýtám přes obnažené drny a kameny. Funím, hekám, ale jdu. Štart je konečně na dohled a slyším jakýsi zvuk. Čím jdu blíž, tím je silnější. Vycházím z lesa a vidím novotou zářící kabinkovou lanovku vedoucí neznámo odkud, leč ve směru, kterým se ubírám. Nastupuji a po deseti minutách vylézám na Skalnatém plese.

Okolní prostor vypadá jako po bitvě. Lidé všeho věku tu leží v nejrůznějších polohách na kamenech, lavičkách, lyžích, botách, bundách, novinách a kládách, hltají bronz a líně skrz sluneční brýle sleduji sportovní nadšence, šněrující protější svah sjezdovky. Jdu si do kiosku pro oblíbené svařené červené a s kelímkem v ruce hledám vhodné místo na spočinutí. Přímo u objektu usedám na velký plochý kámen, opírám se o prohřáté dřevěné obložení a slastně srkám horký mok. Chuť je tak příšerná, že obsah kelímku ihned vylévám a mám co dělat, abych to, co jsem spolkla, v sobě udržela. Dodnes jsem přesvědčena, že v hrnci s vínem batikovali zástěry, které zapomněli vyprat.

Počasí, výhled na Lomnický štít s okolím a celková nálada mě opět ladí pozitivně a nepříjemný zážitek se rozplývá do ztracena. Po třetí hodině se zvedám a je nejspíš nejvyšší čas. Můj sluncem ožehnutý obličej šponuje jak bubnová membrána. Vydávám se hřebenovou cestou zvanou Tatranská magistrála a hodlám dojít na Hrebienok.

Prošlápnutá cestička, vedoucí po vrstevnici, je tak úzká, že by se dva těžko vyhýbali, ale naštěstí nikoho nepotkávám. Strmý svah nade mnou, strmý svah pode mnou, kameny, sníh, zavátá kleč a nádherné panorama. To vše zalito odpoledním sluncem. Má euforie vrcholí, a tak nemajíc diváků, zpívám na celé kolo. Asi po hodině se ráz krajiny mění a vcházím do lesa.

Sněhu ubylo, cesta se rozšiřuje a jde se mnohem pohodlněji. U ukazatele přehodnocuji původní záměr a vydávám se po směrovce, vedoucí k vodopádům. Hrebienok jsem již navštívila a vodopády zavánějí romantikou. Cesta se točí vlevo a prudce klesá. Po pár minutách již nejdu, ale slézám mezi kameny, kořeny a kmeny. Cesta už dávno zmizela a terén je pokryt ledem. Noha mi ujíždí, padám na zadek, po kterém jedu, dokud mě nezastaví strom. Sotva se postavím a udělám další krok, znovu padám. Tentokrát na břicho. Odnášejí to rukavice a má brada. Po dalších pádech hledám způsob, jak pokračovat dál. Řeším to tím, že se chytám pružných tenkých kmínků, které mi jsou oporou při skoku nebo skluzu k další haluzi. Čas ubíhá a začíná se stmívat. Podle cedule jsem konečně u cíle, ke kterému jsem se víc skutálela, než došla, a hledám vodopád. Nad říčkou, přesněji potokem, vidím zamrzlou, krápníky pokrytou stěnu, z které sem tam tryskají malé čůrky vody. Toť vše. Nevyndavám ani fotoaparát. Jednak pohled touhu po zvěčnění nevyvolává a jednak je takové šero, že by snímek ani nevyšel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zač je života loket.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.