Pro Lilly a Louise

Originally published as „Der Zaubergarten – Geheimnisse sind blau“
Copyright © 2019 Fischer Kinder und Jugendbuchverlag GmbH, Frankfurt am Main
Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D - 69469 Weinheim

Translation © Jana van Luxemburg, 2021

ISBN 978-80-242-7792-9

Ahoj! Jmenuju se Matylda. Chtěla bych ti vyprávět jeden neuvěřitelný příběh. Budeš si možná myslet, že ti věším bulíky na nos. Ale přesně takhle se mně, tedy vlastně nám, doopravdy přihodil!

Stalo se to poslední květnovou sobotu, tedy ani ne před měsícem. Stála jsem u okna v kuchyni a sbírala mrtvé mouchy z parapetu. Příšerně jsem se nudila. Obyčejně jsem bývala na soboty domluvená s nejlepší kamarádkou Leou. To už teď ale nešlo. Odstěhovala se do jiného města, hrozně daleko odsud.

„Matyldo!“ ozval se z předsíně mamčin hlas. „Zlato, někoho ti vedu!“

Vlasy té holky, kterou mamka v příští chvíli postrčila do kuchyně, se leskly jako srst černého pantera.

„Anička je dcera mojí dlouholeté kamarádky Renaty. Minulý týden se obě přistěhovaly zpátky do našeho města a bydlí hned za rohem,“ sdělovala mamka radostným hlasem. „Renata má ještě šíleně zařizování, tak mě napadlo, že byste si zatím mohly s Aničkou hrát.“

Aha.

„Ahoj!“ řekla panteří holka vesele a široce se na mě usmála.

„Navíc jste stejně staré! Možná s tebou bude Anička chodit do třídy!“ radovala se mamka jako malá holka. Postrčila Aničku blíž ke mně. „Chtělas jít přece s dvojčaty do chatičky, ne, Matyldo? Anička by se tam určitě ráda podívala s vámi!“

Mamka na mě mrkla a odešla z kuchyně.

Nevěděla jsem honem, co mám říct. Anička si omotávala pramínek dlouhých tmavých vlasů okolo prstu. Takovou nádhernou sněhurkovskou hřívu jsem si vždycky přála. Místo toho se mi na hlavě neposlušně kroutí špinavá blond. Úplný pudl paní Hřebečkové, tvrdí brácha Filip. To ale není pravda, protože pudla pravidelně stříhají, jenže moje lokny rostou už od chvíle, kdy jsem vylezla z mamčina břicha!

No dobře.

„Chceš se podívat na naši tajnou skrýš?“ zeptala jsem se nakonec.

„Jasně,“ přikývla Anička.

„Ale jdou s námi moji starší bráchové Filip a Jonáš,“ varovala jsem ji.

„Super!“

Zřejmě nemá bráchu.

Nevadí. Stejně stará holka, která vypadá jako černý panter a umí se šklebit jako Pipi Dlouhá punčocha, určitě nebude žádná padavka.

O něco později jsme se tedy ve čtyřech vydali k naší tajné skrýši.

Chatička stojí jen o ulici dál, v zahradě babičky a dědy.

Filip a Jonáš s sebou vzali míč a cestou si kopali.

„Vypadají úplně stejně,“ podotkla Anička.

„To jo. Ale já je rozeznám. Každý z nich je totiž úplně jiný: Filip připomíná lva. Podobného lvího samce jsem viděla v televizi. Myslí si, že je ze všech nejsilnější. A když zařve, otevře pusu dokořán jako vrata!“

Anička přisvědčila: „Má i hřívu jako lev.“

„A Jonáš připomíná levharta. Je tichý a mrštný,“ vysvětlovala jsem.

„Ty máš ráda zvířata, co?“ odhadla Anička.

„Miluju šelmy, hlavně velké kočky,“ potvrdila jsem. „A ostatní zvířata taky. Kromě klíšťat, z nich se mi zvedá žaludek!“

Opravdu mám ráda všechna zvířata, dokonce i vši. Těch jsem si jednou několik přinesla ze školy. Taťka nám pak všem namazal vlasy takovou smradlavou mastí a na hlavu nám nasadil igelitové pytlíky. Dokonce i on a mamka je měli. Nemuseli jsme jeden den do školy a mohli si doma hrát. Bylo to fajn.

Anička se rozesmála. Její smích vycházel odněkud hluboko z břicha. „Hohohó!“ Znělo to skoro jako Santa Claus.

Zato bráchové se nesmáli.

„Nemůžeš aspoň jednou kopnout rovně?“ rozčiloval se Jonáš.

„Moje kopy jsou vždycky geniální, ale tvoje mičuda je měkká jako žvejkačka!“ odrazil ho Filip.

Tak jsme došli až do Obilné ulice 14. Vedle domu babičky a dědy jsme proklouzli nenápadnou brankou do zahrady.

Anička valila oči: „Vždyť je to hotový park! I s cestičkami!“

„A všechny končí u naší chatičky,“ dodala jsem.

Na zahradu jsem opravdu pyšná. I když mi vůbec nepatří. Je obrovská, plná prastarých stromů a keřů. A mezi všemi těmi stromy a keři probleskují zatravněná místečka, záhony a lavičky, na kterých si babička může odpočinout.

Dědovou chloubou je růžová zahrada. Už si ani nevzpomene, před kolika lety ji založil. Táta říká, že svou velikostí strčí do kapsy celý pozemek s naším řadovým domkem.

Za všemi těmi růžemi, keři a stromy, u vysoké kamenné zdi na konci zahrady stojí naše chatička. Děda nám ji daroval.

Vydali jsme se po levé pěšině podél zdi. Bráchové se hádali čím dál víc.

„Ty vůbec neumíš kopat rovně!“ křičel právě Filip. Vykopl míč proti zdi a zase ho chytil.

„Dej sem ten míč!“ houkl na něj Jonáš.

„Tak si pro něj dojdi, ty záprdku!“ posmíval se Filip a zvedl míč vysoko nad hlavu.

Jonáš vyrazil, ale Filip byl rychlejší. Pustil míč a kop! Vysokým obloukem ho poslal přes zeď do zarostlé sousední zahrady.

„Ty magore!“ zařval Jonáš. „Ten míč stál spoustu peněz! Dojdeš pro něj!“

Filip pořád ještě zíral za míčem. „Éé,“ vyrazil ze sebe konečně. „Teď jsem se fakt netrefil!“

Jonáš byl v obličeji rudý jako rak a světlé vlasy měl divoce rozježené. „Na to ti kašlu, ty kopyto! Koukej mi ten kopačák přinést! Nebo se něco stane, to ti garantuju!“

Filip si okusoval nehet u palce a třeštil oči na zeď.

„Ta zeď je obrovská! Tu v životě nepřeleze!“ vydechla Anička a zaklonila hlavu.

„Stejně přes ni nesmíme lézt,“ řekla jsem. „Máme přísný zákaz. Děda říká, že nikdy nesmíme přes zeď do sousední zahrady, ať se děje, co se děje.“

„Proč ne?“ zajímalo Aničku. „Kdo tam vedle bydlí?“

„Pan Pýchavka,“ odpověděla jsem.

„Oj! Tak to zní fakt hrůzostrašně!“ zvolala Anička. „Hohohó!“

Taková blbá poznámka.

No dobře, ona vlastně nic neví. Takže jsem jí to musela vysvětlit:

„Za tou vysokou zdí se skrývá obrovský pozemek. Stromy a keře na něm nikdo nikdy neprořezával. Není tam vůbec vidět. Zeď obepíná celý pozemek a projít se dá jen velkou železnou branou, ovšem ta je pořád zamčená. A zvonek chybí.“

Anička se poškrábala na břiše. „A ten pan Pýchavka? Kde je zalezlý?“

„No,“ zaváhala jsem. „Pan Pýchavka bydlí někde uvnitř. Jako poustevník, říká teta Alžběta. A ta ví o všem, co se tady ve městě šustne, hlavně v naší čtvrti. Teta Alžběta je dědova sestra. Taky tvrdí, že pana Pýchavku už léta nikdo neviděl. Jen občas vyjede z brány jeho černý džíp s tmavými skly. Někteří sousedé z Obilné ulice povídají, že se za zdí ozývá hrozivý štěkot a skučení.“

Já jsem odtud ovšem nikdy žádný štěkot neslyšela. A to jsem několikrát opravdu špicovala uši.

„A jednou, už je to dávno,“ přidal se Jonáš, „vylezl děda po žebříku na zeď, aby prořezal ostružiny. Najednou se za zdí objevila podivná postava, celá chlupatá. Vztekle na dědu vyvalila oči a vyrazila ze sebe divný zvuk. Děda leknutím sletěl a se zlomenou nohou pak týdny ležel doma na gauči. Babička mu zakázala se přes zeď ještě někdy podívat!“

„Blbost!“ ozvala se Anička.

Cože? Anička nám nevěří? Úlekem jsem spolkla melounovou žvýkačku. Pana Pýchavku jsem si odjakživa představovala jako loupežníka Zuřivouse. Divokého, nebezpečného a chlupatého.

„A pokud přes zeď přehodíme i jenom jednu nohu, už v životě nesmíme do chatičky,“ zvýšila jsem hlas. „To řekl děda. A teta Alžběta tvrdí, že kdo zeď přeleze, je nadobro ztracený!“

„Vždyť jde jen o to, přinést míč,“ podivila se Anička. „Nebo si vážně netroufáte?“

„Jasně že si troufám!“ vytahoval se Filip. „Doposavad mě ta zarostlá džungle prostě nezajímala!“

„Aha, fakt? Fajn!“ zašklebil se Jonáš. „Tak to přelez a přines mi ten míč!“

Filip popuzeně mlaskl.

Jonáš do něj šťouchl. „Musíš přelézt vzadu u chatičky. Tam babička s dědou skoro nikdy nechodí.“

„Jasně! Žádný problém,“ odfrkl si Filip a vyrazil směrem k chatičce.

Husím pochodem jsme ho následovali.

Úplně vzadu v zahradě se všechny tři pěšiny sbíhají. A právě tam stojí naše tajná skrýš. Přímo u kamenné zdi.

„Hustý, zelená chatička!“ zvolala Anička.

No jasně, naše tajná skrýš je ta nejhezčí, jaká kdy existovala!

Děda ji kdysi stloukl jako kůlnu na zahradní nářadí. Dřív tady u zdi měla totiž babička záhony se zeleninou. To byli oba ještě mladí.

Dřevěná chatička má dveře a jedno okýnko. A šikmou střechu z vlnitého plechu. Na ni teď Filip s pomocí přistavené bedny vyšplhal. Odtud pak přelezl na zeď.

Abych Filipa viděla, musela jsem úplně zaklonit hlavu. Tak vysoká ta zeď byla.

„Filip není žádný lev, ale opice,“ zachichotala se Anička.

Šťouchla jsem do ní. „To je úplná džungle!“ ozval se shora Filip. „Stromy a keře za zdí jsou fakt mega. Tady nenajdeš ani slona!“

„Můžeš mi koupit novou mičudu,“ houkl na něj Jonáš. „To se ale na čtyři měsíce rozluč s kapesným! A když to řeknu mámě, tak navždycky!“

Filip ukázal Jonášovi prostředníček. A skočil. Slyšela jsem, jak to na druhé straně zadunělo. Následovalo zachrastění. A pak už se neozvalo vůbec nic!

Jonáš se zamračil. „V těch houštinách za zdí nemá šanci míč najít.“

V tom jsem s Jonášem souhlasila. Filip nikdy nic nenašel. Ani u sebe v pokoji, ani ve školním batohu.

Jonáš se posadil na bednu na ovoce. „Je mi jedno, jak to udělá. Hlavně ať se vrátí s míčem.“

To ale mohlo trvat dlouho. Tak jsem zatím ukázala Aničce naši skrýš. Nejvíc unešená byla ze závěsů s ptáčky, ale líbil se jí i malý stolek a červené stoličky. Nechala jsem ji tedy nahlédnout ještě do bedny s časopisy. Patřily babičce a byla v nich spousta fotek opravdových princezen a jiných známých lidí.

„Fakt super,“ ohodnotila skrýš Anička.

Na závěr prohlídky jsem jí ukázala Noxe. Přesněji řečeno vchod do jeho domečku. „No… co?“ zeptala se Anička.

„Nox,“ zopakovala jsem. „Můj myšák. Moje jediné domácí zvíře, bohužel.“

To byla pravda. Odjakživa jsem si přála psa. Ale pokaždé, když jsem si ho napsala na seznam přání, řekl taťka: „Matyldo, zlatíčko, čtyři děti v domě dovedou zastoupit jakékoliv domácí zvíře. Zastanou všechno, od prasátka až po bojového psa.“

„Podívej,“ upozornila jsem Aničku. „Tady vzadu si Nox vyhlodal ve stěně malý vchod. Nesmíš to ale říct dědovi. On myši nemá rád.“

Děda nastražil ve sklepě odporné pastičky. Já mám myši ráda, hlavně Noxe. Je tak roztomilý, s tím svým růžovým čumáčkem a s vousky, které mu cukají, když mě vidí.

Víc už jsem Aničce ukázat nestihla.

„Dětííí!“ ozval se hlas babičky.

Musela být někde blízko.

Jonáš rozrazil dveře od chatičky a zakřičel: „Pozor! Hasí si to sem babička! Nesmí zmerčit, že tu není Filip!“

A zase zmizel. Pospíchala jsem za ním.

„Dětííí!“ ozvalo se znovu. Z rybízových keřů vykoukla babiččina hlava.

„Á, tady jste. Maminka mi prozradila, kde vás najdu. Mám pro vás vanilkovou zmrzlinu s horkými malinami!“

Miluju vanilkovou zmrzlinu s horkými malinami!

Babička se rozhlédla. „Kde je Filip?“

No…

Vtom si všimla Aničky. „A kdo jsi ty?“ zajímala se.

„Dobrý den,“ pozdravila Anička a zářivě se na babičku usmála. „Jmenuju se Anna Marie Kumrová. Moje máma je Renata.“

„Tak ty jsi dcera Renaty? Bydlíte zase tady ve městě? To je skvělé! Pojď, dáme si na terase výbornou zmrzlinu a všechno mi povíš! Kde je vlastně Filip?“ brebentila babička vesele.

„Šel hledat míč,“ řekla Anička.

„Tak dobře, on za námi přijde, až ten míč najde,“ usoudila babička a zavěsila se do Aničky. Společně zamířily k domu.

Pro tentokrát se babička zabavila.

Jen bylo mrzuté, že jsme museli opustit naše stanoviště u zdi. Co když nás Filip bude volat?

Vzdát se zmrzliny ale nepřipadalo v úvahu. Co by se tak asi mohlo stát?

Ještě jednou jsem pohledem zabloudila ke zdi.

Všude bylo ticho.

Babička prostřela stůl na terase. Přes krátce střižený trávník a růžovou zahradu se odsud dalo dohlédnout až k prvním ovocným stromům. U jídla se babička vyptávala Aničky na všechno možné. Moc jsem je nevnímala, očima jsem neustále fixovala prostřední pěšinu. Na ní by se měl každou chvíli objevit Filip. Už jsem vyzobala všechny maliny, ale Filip pořád nikde. Nervózně jsem se zavrtěla na vrzavé kovové židli. Kde vězí?

Jonášovy nohy sebou neklidně poškubávaly.

Anička si přidala zmrzlinu. Propichovala jsem ji pohledem, ale vůbec si toho nevšimla. Když jí potěšená babička chtěla přidat potřetí, šlápla jsem Aničce pod stolem na nohu.

Pochopila. „Už jsem bohužel úplně plná. Děkuju za výtečnou zmrzlinu!“

„Dítě, jak se umíš krásně vyjadřovat!“ nadšeně zvolala babička. „Ale už jsme vás zdrželi dost, určitě si chcete jít zase hrát. Až se objeví Filip a bude mít chuť na zmrzlinu, pošlete ho sem.“

Jako stádo koní jsme odklusali přes trávník pryč.

Stáli jsme před chatičkou jako zařezaní. Po Filipovi nebylo široko daleko ani vidu, ani slechu.

„Filipééé!“ zakřičela jsem a nastražila uši.

Nic!

„Něco se mu muselo stát! Je tam za zdí už celou věčnost!“ Jonáš si nervózně prohrabával vlasy.

„Na večeři musíme být doma. S Filipem!“ připomněla jsem.

Musela jsem něco podniknout. Stoupla jsem si na bednu a pokusila se vylézt na střechu chatičky.

„Ty žádná opice nejsi,“ utrousila Anička.

„Polezu já!“ Jonáš mě odstrčil, jako kočka vyskočil z bedny na střechu a odtud na zeď.

Anička se na mě podívala. „Já tam taky nevylezu. Potřebujeme žebřík.“

„Děda má jeden u třešní,“ napadlo mě.

Ale u třešní žádný žebřík nebyl. Ani u jabloní a hrušní.

„Kolik ovocných stromů v téhle obrovské zahradě ještě je?“ chtěla vědět Anička.

„Ještě dvě kdouloně,“ odpověděla jsem. „Rostou tamhle za ostružinami.“

O jednu z kdouloní byl skutečně opřený dědův starý žebřík. Dalo nám dost práce dotáhnout toho dřevěného dlouhána až ke zdi.

Vylezla jsem nahoru jako první. Žebřík pode mnou sténal a nepříjemně se viklal. Překvapilo mě, jak je zeď široká. Úplně jako u nějakého hradu. Opatrně jsem se na ní postavila. A uviděla neprostupnou zelenou džungli.

„Filipééé!“ volal Jonáš.

Bylo vidět, že si dělá starosti. U dvojčat to tak chodí: hádají se do krve, ale neudělají bez sebe ani krok.

„Filipééé!“ přidala jsem se.

Za mnou zavrzal žebřík. Anička opatrně stoupala příčku za příčkou nahoru. Pevně se chytila zdi a zvědavě nakoukla do divoké zeleně na druhé straně.

„Posuňte se,“ řekla. Opatrně jsem tedy s roztaženýma rukama popošla o kousek dál. Ta hloubka pode mnou!

Daleko jsem se nedostala. Cestu mi přehradily větve a větvičky, které se jako dlouhé paže natahovaly ze sousední zahrady až sem nahoru.

„Musíme ho jít hledat,“ rozhodl Jonáš.

Odrazil se a skočil do sousední zahrady.

Anička se mezitím usadila na zdi a klátila nohama, spuštěnýma na stranu pana Pýchavky.

„Tohle je na mě moc vysoko,“ přiznala a zírala na Jonáše.

Ten na nás netrpělivě houkl: „Tak už se pohněte!“

Vytáhly jsme tedy s Aničkou žebřík nahoru a spustily ho na druhou stranu zdi. Pěkná fuška!

„Taková velká potvora!“ ulevila si Anička.

Opatrně jsme sestoupaly dolů. Stařičký žebřík se viklal a naříkal.

Konečně jsme všichni stáli na pevné zemi, v zakázané zahradě.

„Teď můžeme jenom doufat, že tu nejsou žádní zuřiví rafani!“ vydechla Anička.

Divně mi zaškrundalo v břiše.

Podívala jsem se nalevo, napravo, nahoru. Opravdu, stáli jsme uprostřed džungle! „O.k.,“ zavelel Jonáš. „Jdeme!“

To se lehce řeklo, ale hůř provedlo. Zdivočelý porost dosahoval až těsně ke zdi, takže jsme nejprve museli do té džungle vejít. Co vejít. Přelézali a podlézali jsme popadané kmeny stromových velikánů. Proplétali jsme se mezi neprostupnými houštinami, které bujely naprosto všude. Půdu pokrývalo světle zelené kapradí a tmavý mech. Pod nohama nám šustilo suché listí. Musím se přiznat, že jsem měla docela strach. Od tety Alžběty jsem o tomhle místě a jeho obyvatelích slyšela celkem dost. Hrůza!

Často jsme zastavovali a špicovali uši, ale nezaslechli jsme žádný štěkot ani vytí. Nebylo tu slyšet vůbec nic!

Když jsem zaklonila hlavu, neviděla jsem ani nebe. Jen samé zeleno.

Najednou se Jonáš zarazil. „Tam vpředu už stromy a keře řídnou. Dál se budeme opatrně plížit. Nikdo ani nepípne, jasný?“

Mlčky jsme s Aničkou přikývly.

Jonáš nás přejel pohledem od hlavy až k patě. „Barevnější oblečení jste nenašly? Vypadáte jako dva papoušci. Jestli tady někde brousí pan Pýchavka, zmerčí vás na kilometry daleko!“

Podívala jsem se nejdřív na sebe, potom na Aničku. Slušelo nám to. Opravdu jsme připomínaly dva krásně barevné papoušky. Vesele jsme se na sebe zašklebily.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zahrada plná kouzel 1: Tajemství kvetou modře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.