OSHO

O čakrách

Sedm center životní energie

Tajemství jógy a tantry

Original English title: THE CHAKRA BOOK, by Osho

Copyright © 1999, 2015 OSHO International Foundation. www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2021

Translation © Jana Žlábková, 2011

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation, www.osho.com/ trademarks. (OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

ISBN 978-80-7593-377-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-378-2 (mobi)

1. kapitola

Člověk je duha

Člověk je sedmibarevná duha. V tom spočívá jeho krása, ale i jeho problém. Člověk má mnoho stránek a mnoho dimenzí. Není to jednoduchá bytost. Je velmi složitý. A z této složitosti se rodí harmonie, kterou nazýváme Bůh: božská melodie.

Proto je třeba nejdřív pochopit, že člověk dosud není člověkem. Člověk je pouze možnost, potenciál. Člověk může být, člověk je příslib. Pes je, kámen je, slunce je… člověk může být. A z toho vznikají pocity úzkosti a sklíčenosti – člověku se to nemusí podařit; není to nijak jisté. Můžete rozkvést, ale nemusíte. Proto se uvnitř chvějete a třesete a říkáte si: „Kdo ví, zda to dokážu.“

Člověk je most mezi zvířetem a božskostí. Zvíře je ohromně šťastné – samozřejmě si to neuvědomuje, není vědomě šťastné, ale je opravdu šťastné, není ustarané a neurotické. Bůh je nesmírně šťastný a vědomý. Člověk je mezi nimi, kdesi v limbu, a neustále se chvěje strachy – být, či nebýt?

Já říkám, že člověk je duha, protože duha vám poskytne celkový pohled, díky němuž pochopíte člověka – od nejnižší úrovně až po tu nejvyšší. Duha má sedm barev a člověk má sedm center bytí. Alegorie vyjadřovaná pomocí sedmičky je starodávná. V Indii má podobu sedmi čaker: Nejspodnější se nazývá múladhára, nejvýše se nachází sahasrára a mezi nimi je pět kroků, pět dalších čaker. Člověk musí projít všemi sedmi čakrami – je to sedm kroků k božskosti.

Většina lidí uvázne v té nejnižší. První tři čakry – múladhára, svádhišthána a manipúra – jsou zvířecí čakry. Žijete-li v těchto třech čakrách, nelišíte se ničím od zvířat – a tím pácháte zločin. Neznamená to, že byste doslova spáchali nějaký zločin – pácháte zločin, protože nejste tím, čím máte být; marníte úžasnou příležitost. Pokud se ze semínka nestane květina, spáchalo zločin – neublížilo někomu jinému, ublížilo samo sobě. A zločin, jehož se někdo dopouští vůči sobě, je ten největší hřích. Ve skutečnosti se dopouštíme hříchů vůči druhým jen proto, že jsme se dopustili tohoto prvního a zásadního hříchu vůči sobě samým.

První tři čakry jsou spojeny s jídlem, penězi, ovládáním druhých a se sexem. Jídlo je nejnižší a sex je nejvyšší úrovní v těchto nejspodnějších třech čakrách. Tohle je třeba pochopit. Jídlo je nejnižší úroveň – člověk posedlý jídlem patří do nejnižší kategorie v říši zvířat. Chce prostě jen přežít. Nemá žádný smysl života, chce jen přežít, zůstat naživu. A zeptáte-li se ho proč, neumí na to odpovědět.

Mulla Nasreddin mi jednou řekl: „Kéž bych měl víc půdy.“

Zeptal jsem se: „Ale proč? I tak jí máš dost.“

A on řekl: „Mohl bych chovat víc krav.“

Zeptal jsem se ho: „A co bys s nimi dělal?“

Odpověděl: „Prodal bych je a získal peníze.“

„A co dál? Co bys dělal s těmi penězi?“

„Koupil bych si víc půdy.“

A já opáčil: „Ale proč?“

„Abych mohl chovat víc krav.“

Tak to chodí; je to bludný kruh, z něhož se nikdy nedostanete: Jíte, abyste žili, žijete, abyste jedli. To je ta nejnižší možnost. Nejnižší formou života je améba. Améba jenom jí a nic víc nedělá. Nemá pohlavní život a neustále jí všechno, co se dá – améba je výstižný symbol člověka na nejnižší úrovni. Améba nemá kromě úst žádné orgány; celé její tělo funguje jako ústa. Zhltne všechno, co se vyskytne poblíž; ať je to cokoli, prostě to zhltne. Pořád víc a víc jí a je stále větší a větší, až nastane chvíle, kdy je příliš velká a už to nezvládá – a tak se rozdvojí. Místo jedné améby jsou náhle dvě a ty začnou dělat totéž. Améba prostě jen jí a žije; a žije proto, aby mohla stále víc jíst.

Na této nejnižší úrovni žije spousta lidí. Uvědomte si to – život vám může nabídnout mnohem víc. Nejde jen o přežití, jde o přežití v zájmu čehosi vyššího. Přežití je nezbytné, ale není to samotný cíl; je to pouhý prostředek.

Druhý typ lidí nacházejících se o trochu výš než ti, kteří jsou posedlí jídlem, má šílenou touhu někoho ovládat; je to typ politik. Takový člověk chce mít nadvládu nad lidmi. Proč? Uvnitř se cítí velmi méněcenný a chce světu ukázat, že „Já jsem někdo. Umím vás ovládat. Ukážu vám, kde je vaše místo“. On sám není na správném místě, ale snaží se celému světu ukázat, kde je jeho místo. Je to člověk posedlý egem. Je schopen jít jakýmkoli směrem; pokud se nasměruje na peníze, nahromadí spoustu peněz – a peníze se stanou symbolem jeho moci. Zaměří-li se na politiku, není spokojený, dokud nedosáhne svého cíle – ale tam nic není.

Opravdový člověk se snaží ovládnout sebe, nikoli druhé. Chce znát sebe. Nechce zaplňovat vnitřní prázdnotu tím, že bude ovládat někoho jiného. Opravdový člověk miluje svobodu a dopřává ji sobě i druhým.

Za třetí je tu sex – a ten je podle mě lepší než jídlo a politika, protože má trochu vyšší kvalitu: Je to vzájemné sdílení. Má v sobě cosi vyššího. Když jíte, jen přijímáte a nerozdáváte. Při ovládání něco ničíte, ale nevytváříte. Sex je nejvyšší možností na nižší úrovni – je to sdílení, protože sdílíte svou energii a jste tvořiví. Z hlediska zvířecí existence je sex nejcennější. A lidé setrvávají u těchto tří věcí.

Čtvrtá čakra se nazývá anáhata. První tři čakry jsou zvířecí a poslední tři jsou božské a mezi nimi se nachází čtvrtá čakra anáhata – srdeční čakra, lotos srdce, čakra lásky. A to je most. Láska je most mezi zvířecím a božským světem. Snažte se to dobře pochopit, protože v tom spočívá celé poselství Kabíra – poselství lásky. Od srdce dolů je člověk zvířetem a od srdce nahoru je božskou bytostí. Člověk je lidský pouze v srdci. Proto je skutečnou lidskou bytostí jen ten, kdo cítí, miluje, modlí se, pláče, směje se a dělí se s druhými. Je to úsvit lidstva, protože do něj vstoupily první paprsky slunce.

Pátá čakra je višuddha, šestá je ádžňá a sedmá je sahasrára. Díky páté čakře má láska větší příchuť meditace a modlitby. A díky šesté čakře už láska není jen pouhý vztah. Není to ani modlitba – stal se z toho stav bytí. Neznamená to, že někoho milujete. Teď jste vy sami láskou. Už nejde o milování – celá vaše energie je láskou. Jinak to prostě nejde. Láska je přirozené proudění – stejně jako váš dech; je to ničím nepodmíněný stav. A sedmá čakra zvaná sahasrára už je samádhi a vy jste došli domů.

V křesťanské teologii naleznete stejnou alegorii v příběhu o tom, jak Bůh stvořil svět za šest dní a sedmý den odpočíval. Těchto šest dní je šest čaker – šest center bytí. Sedmá je odpočinek: Člověk došel domů a odpočívá. Tuto alegorii je třeba správně pochopit. Křesťané, a především křesťanští teologové nikdy nejdou do hloubky. Chápou to velmi povrchně – možná logicky a teoreticky, ale nikdy se nedotkli pravé podstaty. Bůh stvořil svět: Nejdřív stvořil hmotu a nakonec stvořil člověka. Pět dní tvořil všechno, co je na tomto světě – hmotu, zvířata, ptáky –, a pak šestého dne stvořil muže. A v posledním okamžiku šestého dne stvořil ženu. Je to velmi symbolické: Žena je poslední výtvor – muž není úplně poslední. A ta alegorie je nesmírně krásná, protože říká, že Bůh stvořil ženu z muže. To znamená, že žena je vytříbenou a mnohem čistší podobou muže.

Za prvé, žena je intuice, poezie, imaginace. Muž je vůle, próza, logika, rozum. Tohle jsou jejich symboly: Muž je agresivita, žena je přijímání. Přijímání je tou nejvyšší úrovní. Muž je logika, zdůvodňování, analýza, filozofie; žena je duchovno, poezie, představivost – je mnohem proměnlivější a přizpůsobivější. Muž s Bohem bojuje. Věda je čistě mužský výplod – muž bojuje, zápasí, snaží se dobývat. Žena nikdy nebojuje; žena jen vítá, čeká a poddává se.

Křesťanská alegorie říká, že Bůh stvořil nejdřív muže. Muž je nejvýše v království zvířat – ale pokud jde o lidstvo, pak je žena ještě výš. Křesťanští teologové to vyložili naprosto špatně – interpretovali to mužským šovinistickým způsobem. Myslí si, že muž je důležitější, a proto ho Bůh stvořil jako prvního. Ale v tom případě jsou zvířata ještě důležitější! Je to mylná logika. Tihle lidé si myslí, že muž je to pravé a žena je pouhý dodatek. Bůh měl v posledním okamžiku pocit, že něco chybí, a tak vzal muži jedno žebro a stvořil z něj ženu. A proto nepovažují ženu za něco důležitého – je to pouhá pomocnice muže starající se, aby se cítil dobře, protože jinak bude sama. Ten příběh je vykládán tak, aby to vypadalo, že žena není stejně důležitá jako muž – je pro něj pouhá hračka a musí se snažit, aby nezůstala sama. Bůh miloval muže natolik, že nechtěl, aby byl smutný a osamělý… Kdepak, tak to vůbec není.

Představivost se dostaví až ve chvíli, kdy se člověk úplně odevzdá. Energie potřebná pro projevování vlastní vůle se změní v představivost, energie potřebná k agresi se změní v přijímání a energie potřebná k boji se změní ve spolupráci. Energie potřebná k zlosti se změní v soucítění. Soucítění vychází ze zlosti; je to pročištění zlosti, je to vyšší symfonie vznikající ze zlosti. Láska pramení ze sexu; je to vyšší a mnohem čistší úroveň.

Bůh stvořil ženu poté, co stvořil muže, protože ženu mohl stvořit až potom. Nejprve musíte stvořit hrubou energii a pak ji můžete tříbit. Opačně to prostě nejde. A tato alegorie obsahuje poselství – než se muž dostane k sedmé čakře, musí přijmout něco ze ženy. A to najde v šestém centru. V józe se šestému centru říká ádžňáčakra – což znamená centrum vůle. Ádžňá je „rozkaz“, povel. Toto šesté centrum má největší sílu a mnozí lidé v něm uváznou. A pak si jen hrají s duševními energiemi a dělají naprosté pošetilosti. V šestém centru se muž změní v ženu a jeho vůle se dá využívat k jednomu jedinému účelu – prostě se musí odevzdat. Odevzdanost patří mezi nejúžasnější věci na světě a dostanete se k ní pouze tehdy, máte-li silnou vůli – ne obyčejně, ale neobyčejně silnou vůli.

Ty, kteří se odevzdali, považujete běžně za slabochy – ale jste na omylu. Pouze silný člověk se dokáže odevzdat, protože to vyžaduje sílu, velkou sílu. Pokud se odevzdáte ze slabosti, je vaše odevzdání k ničemu a nemá žádný dopad. Jestliže se odevzdáte, protože jste silní, pak má vaše odevzdání smysl a význam. A k odevzdání může dojít právě v šestém centru, pokud dosáhnete stavu naprostého soustředění. Odevzdanost tvoří vůle člověka. Bůh stvořil ženu.

To se děje v šestém centru…, a když se zeptáte chirurgů operujících mozky, tak se mnou budou souhlasit, protože říkají, že mozek je rozdělen na dvě hemisféry: na mužskou a ženskou, na levou a pravou. Levá část mozku je mužská a pravá je ženská. Pravá část mozku je spojena s levou rukou, a proto si lidé levé ruky neváží – a dokonce ji odsuzují. Pravá ruka bývá spojována s levou částí mozku – a proto je pravá ruka považována za dobrou a levá za špatnou. Tenhle svět je zaměřený na muže a ovládaný muži. Pravá ruka je symbolem muže a levá ruka je symbolem ženy. A váš mozek je rozdělen na dvě hemisféry.

Básník využívá jinou část mozku než logik. Básník je ženštější. Není náhoda, že při pohledu na slavné básníky je v nich patrna ženskost, vznešenost, krása, šarm, nesmírná přitažlivost, charisma, ženské charisma. Podíváte-li se na malíře, vidíte, že jsou tak trochu zženštilí: Prozrazuje to jejich oblečení, dlouhé vlasy, styl chůze, to všechno je ženštější.

Slyšeli jste někdy o bódhisattvovi, kterého Číňané nazývají Kuan- -jin? V Indii kdysi žil velmi soucitný bódhisattva neboli buddhistický světec. A když se buddhismus dostal do Číny, bylo Číňanům divné, že by muž mohl být tak soucitný. Proto si mysleli, že je to určitě žena! A začali toho světce zobrazovat jako ženu a po celá staletí ho uctívali jako ženu.

Ten příběh je velmi podstatný. Buddha vypadá víc jako žena než jako muž – má vznešenou tvář. Znamená to, že šesté centrum dospělo k poddanosti. Logika se poddala lásce, argumenty se poddaly pocitům; agresivita se změnila v přijímání. Z konfliktu se stala kooperace. A pak zmizí svár mezi částí a celkem; část splývá s celkem, část se úplně poddá – stane se vlastnictvím celku.

Tohle je význam křesťanské alegorie vyjadřující, že Bůh stvořil nejdřív muže a pak z něho stvořil ženu. Je to vyjádření nesmírné úcty ženským vlastnostem: Žena je na vyšší úrovni než muž, pochází z muže, vykvetla z muže. A potom sedmého dne Bůh odpočíval. Co jiného můžete dělat, dojdete-li domů? Sahasrára je centrem odpočinku, naprostého klidu – dorazili jste domů a už není kam jít.

Nejspodnější čakra – múladhára – je centrem neklidu, nejvyšší čakra je centrem klidu a mezi nimi se nachází sedm částí. Můžete jim říkat sedm barev – člověk je opravdu duha. Nebo je můžete vnímat jako sedm tónů. Východní hudba rozděluje zvuk na sedm tónů: SA, RE, GA, MA, PA, DHA, NI – tohle je sedm not hudební stupnice. A z těchto sedmi základních not vzniká hudba – všechny symfonie, všechny melodie, všechny písně, všechny tance.

Pamatujte si, že sedmička je velmi významné číslo.

A než přejdeme k sútrám, uvědomte si ještě jednu důležitou věc. Vycházím vstříc dnešní moderní době, a proto rozděluji těchto sedm center následujícím způsobem. První nazývám stav bez mysli. Znamená to, že mysl tvrdě spí – je to múladhára a je tam, ale spí tak tvrdě, že není vůbec patrná. V kameni je Bůh, ale tvrdě spí. V člověku je tak trochu bdělý – ale jen maličko, ne moc. V kameni spí velmi tvrdě a chrápe. Přistoupíte-li ke kameni hodně blízko, uslyšíte chrápání… To chrápe Bůh. Proto jsou kameny tak krásné – jsou úplně tiché a poklidné, necítí úzkost a nikam se neženou. Tomu říkám stav bez mysli. Netvrdím, že nemají vůbec žádnou mysl; jen říkám, že mysl se dosud neprojevila. Mysl čeká v podobě semínka a chystá se procitnout; mysl se připravuje a odpočívá. Jednou nastane ráno a z kamene se stane pták a začne létat nebo se z něj stane strom a rozkvete.

Druhý stav nazývám nevědomá mysl. Stromy mají mysl – nejsou jako kámen. V případě stromů jde o trochu jiného Boha. Není to vědomí, je to nevědomí. Stromy cítí – sice necítí, že cítí, ale cítí. Vnímejte ten rozdíl. Seknete-li do stromu, cítí to, ale necítí, že to cítí. Nemá tak bdělé vědomí. Dostavil se určitý pocit, protože strom je citlivý. A mnoho experimentů ze současné doby potvrzuje, že stromy jsou ohromně citlivé.

Tomu říkám nevědomá mysl. Mysl tam je… Je to podobné, jako když člověk spí. Ráno si uvědomí, že to byla příjemná noc a že „spal velmi tvrdě, velmi hluboce“. Ale uvědomíte si to až ráno, ne když spíte; uvědomíte si to později, retrospektivně. Mysl byla ve spánku přítomna, ale v té době nefungovala: Funguje až později, retrospektivně. Ráno si to vybavíte – byla to krásná noc, uklidňující saténová noc plná hlubokého ticha a štěstí – ale vy si to uvědomíte až ráno.

Třetím stavem mysli je podvědomá mysl. Podvědomou mysl mají ptáci a zvířata. Je to stav podobný snění. Ve snu jste trochu vědomější než v hlubokém spánku. O kamenech se dá říci, že jsou v jakémsi kómatu; ráno si nedokážou uvědomit, jak hluboký byl spánek – je to kóma. Stromy také spí, ale když se ráno probudí, vzpomenou si na to. Ptáci a zvířata mají sny – jsou tím hodně blízko lidem. Tohle já nazývám podvědomá mysl.

Čtvrtému stavu říkám vědomá mysl. A to je stav, v němž se nachází člověk. Není to úplné vědomí, je to pouhý záblesk, vlnka vědomí – a projeví se pouze ve chvílích velkého ohrožení, jinak ne. Když se náhle někdo objeví a chce vás zabít, budete jednat vědomě. Najednou se dostaví bdělé vědomí, inteligence, vyzařování. Myšlení ustane. Změníte se v plamen. Skutečně vědomí jste ve zcela výjimečných okamžicích; jinak se chováte skoro jako náměsíčník. Povím vám příběh…

V roce 1959 ve francouzském městě Vienne otevřeli dva opilci to, co považovali za dveře vedoucí na ulici. Ve skutečnosti to ale bylo okno pokoje ve čtvrtém patře. S bujarou písní na rtech vykročili ruku v ruce přes parapet ven do ulice. Policista, který tam byl právě na pochůzce, uslyšel žuchnutí a hned jim spěchal na pomoc, ale s úžasem zjistil, že jdou ulicí, vesele si prozpěvují a zjevně jsou v ohromně povznesené náladě. A vzápětí mu to vysvětlili: „Šlápli jsme trochu vedle.“

Vůbec si neuvědomili, co se stalo. Kdyby si to uvědomili, určitě by zemřeli. Ale oni to netušili a prostě si mysleli, že jen šlápli trochu vedle. Ze čtvrtého patra!

A vy jste ve stejné situaci. Prožíváte skoro stejný život jako ti opilci. Potácíte se ze strany na stranu a někdy šlápnete sem a jindy zas tam. Celý váš život je jedno velké utrpení, protože se neustále potácíte a navzájem do sebe vrážíte. Říkáte tomu láska, ale ve skutečnosti do sebe jenom narážíte. A z toho vzniká utrpení.

Pouze vědomí vás dostane do extáze. Extáze je stínem vědomí. Takže to je čtvrté stadium, v němž běžný člověk žije a umírá. A všechno promarní. Kamenům to lze odpustit a stromům to lze odpustit a ptákům to lze odpustit, ale člověku ne – protože jste poznali první záblesk a vaší povinností je dál ho rozvíjet, upevňovat a posilovat. Kameni nemůžete říci: „Promarnils to,“ ale člověku můžete říci: „Promarnils to.“

Člověk je jediný odpovědný tvor – když ho o něco požádáte, nějak na to reaguje; v tom spočívá význam odpovědnosti. Dříve či později bude muset odpovědět Bohu, centru této existence, samotné existenci na otázku: „Jak jsi to mohl tak promarnit? Dostal jsi do vínku základ, který jsi mohl dál rozvíjet. Dostal jsi semínko, jež mohlo rozkvést. Proč jsi to promarnil?“

Proto má člověk pocit úzkosti a marnosti, proto se chvěje a strachuje – protože je to jediný tvor na světě, který dokáže prožívat extázi, dokáže si uvědomovat stav blaženosti, dokáže dosáhnout satčidánandy; pouze člověk se může stát pravdou, vědomím, bytím, blažeností a dosáhnout nejvyššího stavu.

Pátý stav nazývám nadvědomá mysl. Ve čtvrtém stadiu – ve vědomé mysli – je vaše vědomí pomíjivé, projevuje se jen v určitém okamžiku a není stabilní; přijde a odejde a nemůžete je ovládat vlastní vůli; nemůžete je přivolat, když potřebujete. Všechna náboženství existují mezi vědomou a nadvědomou myslí. Všechny jogínské techniky a vůbec všechny duchovní metody jsou zaměřeny na transformaci našeho vědomí v nadvědomí. Gurdžijev to nazývá „rozpomínání“. Kabír tomu říká surat jóga – surat také znamená rozpomenutí. Ježíš velmi často opakuje: Buďte bdělí! Buďte bdělí! Dávejte pozor! Buddha říká: Buďte pozorní a bdělí. Krišnamurti mluví stále dokola o bdělé pozornosti; čtyřicet let hovořil o jednom jediném, o bdělé pozornosti. Těmito dvěma slovy by se dalo vyjádřit celé jeho poselství: tato slova jsou mostem mezi vědomou myslí a nadvědomou myslí.

Je-li vaše vědomí dostatečně stabilní, sjednocené a pročištěné, můžete se na ně spolehnout…, ale teď se na ně spoléhat nedá. Někam jdete a jste bdělí a pozorní, a najednou vás někdo praští – a bdělé vědomí je okamžitě pryč; nedá se na ně spoléhat. Někdo něco řekne, řekne vám třeba „chováš se jako idiot“ – a bdělé vědomí je totam. Stačí pouhé slovo idiot a vy hned vidíte rudě a jste ochotni zabíjet, nebo se nechat zabít.

Někteří lidé vypadají jako ohromně bdělí a vědomí, ale je to jen tím, že prošli určitými situacemi. Jejich bdělá pozornost není skutečná. Můžete vystoupit na Himálaj a usadit se v jeskyni – tam vám nebude nikdo říkat, že jste idiot. Kdo by se obtěžoval jít až do Himálaje a říkat vám, že jste idiot? Takže nemáte důvod se rozčilovat. Ale váš stav bdělé pozornosti v himálajské jeskyni je téměř bezcenný, protože ho nemůžete na ničem otestovat, nic ho nemůže ohrozit. Proto je tak důležité setrvávat v tomto světě. Nebýt z tohoto světa, ale být v tomto světě. Žijte ve světě. Prožívejte běžné situace, kdy vás všechno provokuje k nevědomému jednání a všechno vám napomáhá k vědomému jednání.

Jakmile to pochopíte, stane se svět úžasnou pomůckou k upevňování vědomí. Váš nepřítel je váš přítel, kletba je požehnání a nepřízeň osudu se změní v jeho přízeň. Záleží pouze na jedné věci: Musíte mít klíč k vědomí. Pak dokážete proměnit vše ve zlato. Když vás někdo urazí, je to vhodná chvíle k projevení bdělé pozornosti. Jestliže se vaše manželka podívá na jiného muže a vás se to dotkne, nastává vhodná chvíle pro bdělou pozornost. Když jste smutní, zachmuření, když máte depresi a myslíte si, že je celý svět proti vám, pak je ta pravá chvíle pro bdělou pozornost. Pokud vás obklopuje temná noc, pak je ta pravá chvíle na udržování světla. A všechny tyto situace jsou nesmírně užitečné – nastávají za určitým účelem.

Cesta od vědomí k nadvědomí vede skrz jógu, meditaci, modlitbu a bdělou pozornost. Nadvědomí je sjednocený jev, ale občas ho stejně ztrácíte. Stává se to ve spánku, nikoli v bdělém stavu. Nadvědomá mysl vám pomáhá, když jste vzhůru, a občas si na ni vzpomenete i ve snech – ale ne v hlubokém spánku. Když Kršna v Gítě říká: „Jogín je vzhůru, i když celý svět spí“, poukazuje tím na vyšší stav, jejž nazývám šestým stavem – na nadvědomou mysl. Tehdy je člověk bdělý, i když spí; hluboce spí, ale vědomí je stále přítomno. Tohle je šestý stav. A z něj spontánně vychází sedmý stav – nemusíte pro to vůbec nic dělat.

Sedmý stav opět nazývám stav bez mysli, aby se kruh uzavřel. První je stav bez mysli náležející kameni a poslední je stav bez mysli náležející Bohu. Na znamení této jednoty lidé vytesávali bohy do kamene. Na znamení této jednoty a uzavřenosti kruhu vznikaly kamenné sochy Boha, které vyjadřovaly, že kámen je první a Bůh poslední a že obojí se někde setkává. Je to stav bez mysli – a můžete mu říkat Bůh, osvícení, nirvána, spása, můžete ho nazývat, jak chcete.

Tohle je oněch sedm stadií. A tohle je duha, jíž je člověk.

Ještě chci zdůraznit, že žádná barva se nemá odmítat. Duha musí obsahovat všechny barvy a v hudbě musejí být všechny tóny, všech sedm not, aby vznikla melodie, a k dosažení jednoty je zapotřebí všech sedmi čaker od múladháry po sahasráru. Nemůžete některé čakry odmítat, protože odmítnutá čakra vám nedovolí dosáhnout jednoty – a ten, kdo není v jednotě, není zbožný. Musí existovat určitá hierarchie a jednota; všechny čakry náležejí jednomu centru.

Opravdu duchovní člověk prožívá celou duhu, od kamene po Boha – od stavu bez mysli na začátku po stav bez mysli na konci. Takový člověk je celé spektrum. Žije naplno. Nic neodmítá, všechno využívá. Vůbec nic neodmítá, a má-li občas pocit, že ho něco z toho nepříjemně dráždí, znamená to, že to ještě nedokáže používat. Dá se to využívat, protože i jed může být lékem – jen musíte vědět, jak ho v něj změnit. A někdy bývá i nektar jedovatý, pokud nevíte, jak ho máte užívat.

Jestliže víte, jak využívat hněv, zjistíte, že vašemu bytí dodává ostrost – jako by někdo naostřil meč. Správně užívaný hněv vám dodá ostrost, vyzařování a obrovskou vitalitu. Správně využívaný sex vás naplní láskou natolik, že ji můžete se všemi sdílet a nikdy se nevyčerpá. Správně využívaný sex se znovuzrodí sám ze sebe. Běžně slouží k rození dětí, ale ve výjimečných případech se z něj rodí vaše nejniternější bytí.

Chci vám říci, že máte využívat úplně všechno, co máte – všechno je užitečné. Nikdy se ničeho nezbavujte, jinak toho budete jednou litovat. Všechno se má využívat. Jen musíte být víc vnímaví, rozvážní, bdělí a začít nahlížet do svého vnitřního bytí, abyste zjistili, jak můžete vytvořit větší harmonii – toť vše. V tuhle chvíli jste dav. Teď nejste jedinci. Nejste duha – všechny barvy se nacházejí v různých dimenzích a vzdalují se jedna druhé; nemají žádné centrum. V tuhle chvíli jste hluk, nikoli hudba – ale uvědomte si, že v hluku jsou obsaženy všechny tóny. Přetvořte je a lépe je uspořádejte, aby byl celek estetičtější a umělečtější, a vznikne z toho nádherná hudba. Chce to jen hluboký a estetický vhled do vašeho bytí.

2. kapitola

Kundaliní – probuzení životní síly

Při meditaci není důležité mít teoretické znalosti o kundaliní nebo si ji nějak představovat z hlediska anatomie. Když tohle říkám, neznamená to, že by kundaliní nebo čakry neexistovaly. Kundaliní existuje, stejně jako čakry, ale znalosti vám v tomhle případě nijak nepomohou. Jsou spíš překážkou. Z mnoha důvodů se mohou stát bariérou.

Jedním z důvodů je fakt, že nebylo vytvořeno žádné všeobecně platné poznání týkající se kundaliní nebo ezoterických bioenergetických drah – vnitřních drah životní síly. Každý jedinec dospěl k určitému poznání a ani samotný základ není stejný. V případě A je jiný než v případě B a v případě C je zase úplně jiný. Váš vnitřní život má vlastní osobitost, takže pokud získáte nějaké znalosti, stejně vám nejsou k ničemu – spíš mohou být na překážku, protože se netýkají přímo vás. Nemohou se týkat přímo vás. Sebe samé poznáte jen tehdy, půjdete-li do svého nitra.

Čakry existují, ale jejich počet je u každého jedince jiný. Někdo jich má sedm, někdo jich má devět; jeden jich má víc a druhý zase míň. A to je také důvod, proč vzniklo tolik různých tradic. Buddhisté hovoří o devíti čakrách, hinduisté o sedmi a Tibeťané o čtyřech – a všichni mají pravdu!

Navíc je u každého člověka jiný kořen kundaliní a jiná je i dráha, kterou prochází. Čím víc jdete dovnitř, tím jste osobitější člověk. Například váš obličej je tou nejosobitější částí vašeho těla a tou nejosobitější částí obličeje jsou vaše oči. Obličej je mnohem živější než ostatní části těla, a proto přejímá osobitost člověka. Možná jste si všimli, že v určitém věku – hlavně v období pohlavního dospívání – získá váš obličej rysy, které vydrží víceméně po celý život. Před tímto obdobím se obličej hodně mění, ale pak jsou vaše osobité rysy už jasně dány a po zbytek života se již v podstatě nemění.

Oči jsou ještě živější než obličej, a navíc jsou natolik osobité, že se každým okamžikem mění. Dokud nejste ve stavu osvícení, nejsou oči nikdy stále stejné. Osvícení je další stupeň dospívání.

V období pohlavní dospělosti získá obličej dané rysy, ale pak je další dospělost, během níž se ustálí i výraz očí. V Buddhových očích nespatříte žádnou změnu: Jeho tělo stárne a umírá, ale jeho oči jsou stále stejné. Tohle je jedno z poznávacích znamení. Jestliže se někdo dostane do nirvány, oči jsou jedinou branou, díky níž se dá poznat, že tomu tak opravdu je. Jeho oči se nemění. Všechno se mění, ale oči zůstávají stejné. Oči jsou výrazem vnitřního světa.

Ale kundaliní je ještě hlouběji.

Žádné teoretické znalosti vám nepomohou. Jakmile máte nějaké teoretické znalosti, začnete je vztahovat na sebe. Začnete si představovat věci tak, jak jste byli naučeni, ale to vůbec nemusí odpovídat vaší osobní situaci. A tím vzniká ještě větší zmatek.

Člověk musí čakry cítit, ne o nich vědět. Musíte je cítit, musíte mít vnitřní tykadla. Jakmile ucítíte své čakry a kundaliní a její dráhy, pak vám to pomůže, ale jinak vám to nijak nepomůže. V případě vnitřního světa bývají znalosti naopak značně destruktivní. Čím víc znalostí máte, tím menší je možnost, že budete mít opravdové a autentické prožitky.

Začnete na sebe vztahovat vše, co víte. Pokud někdo řekne: „Tady je určitá čakra, tady je to centrum“, začnete si představovat v tom místě svou čakru, ale ona tam být nemusí. A vy vytváříte imaginární čakry. A vy je můžete vytvářet, protože vaše mysl je toho schopna. Můžete vytvářet imaginární čakry a pak pomocí představivosti začne něco proudit, ale nebude to kundaliní, jen pouhá představa – naprosto iluzorní jev podobný snu.

Pokud si dokážete představovat centra a vytvářet imaginární kundaliní, jste schopni vytvářet cokoli. A tak se začnou objevovat imaginární prožitky a ve vašem nitru se bude vytvářet zcela falešný svět. Ten svět, jenž je uvnitř, je sice iluzorní, ale není až tak iluzorní jako ten, který dokážete sami vytvořit.

Vše, co je uvnitř, nemusí být pravé či opravdové, protože uvnitř je i imaginace a jsou tam také sny. Mysl má schopnost – a velmi silnou schopnost – snít, vytvářet iluze a projekce. Proto je dobré začít meditovat, aniž byste věděli něco o kundaliní nebo o čakrách. Pokud na ně narazíte, je to v pořádku. Možná něco ucítíte a až pak se ptejte. Možná budete mít pocit, že určitá čakra funguje, ale nejdřív se musí dostavit onen pocit. Nebo cítíte, jak energie stoupá vzhůru, ale zase tu musí být nejprve ten pocit. Nic si nepředstavujte a nepřemýšlejte o tom, nesnažte se předem něco pochopit rozumem; vy žádné předchozí znalosti nepotřebujete. Nejenže je nepotřebujete, ale navíc by vám určitě uškodily.

A ještě jedna věc: Kundaliní a čakry nejsou součástí vaší anatomie ani vaší psychologie. Čakry a kundaliní náležejí jemnému tělu, kterému se říká súkšma šaríra, nikoli tomuto tělu, hrubému tělu. Jsou tu samozřejmě shodná místa. Čakry jsou součástí vaší súkšma šaríry, ale ve vaší fyziologii a anatomii jsou místa, která jim odpovídají. Cítíte-li nějakou vnitřní čakru, pak jste schopni cítit i odpovídající místo; jinak můžete rozpitvat celé tělo, ale nic takového jako čakry nenajdete.

Veškeré řeči a takzvané důkazy a vědecká tvrzení, že vaše tělo má cosi jako kundaliní a čakry, jsou naprostý nesmysl. Jsou to shodná místa, ale tahle místa můžete cítit jen v případě, že cítíte opravdové čakry. Při pitvě hrubého těla nic takového nenajdete; nic tam není. Proto to není otázka anatomie.

A další věc: Není nutné procházet čakrami. Není to nutné a člověk je klidně může obejít. A také není nutné, abyste před osvícením cítili kundaliní. Je to cosi úplně jiného, než si myslíte. Kundaliní není cítit, protože stoupá vzhůru; kundaliní ucítíte jen tehdy, kdy dráha není zcela pročištěna. Je-li dráha dokonale pročištěna, pak energie proudí, ale vy ji necítíte.

Ucítíte ji jen v případě, že jejímu proudění něco brání. Jakmile začne energie stoupat vzhůru a v dráze jsou nějaké překážky, pak ji ucítíte. Takže ten, kdo cítí kundaliní, je ve skutečnosti zablokovaný; v dráze jsou překážky, a proto kundaliní nemůže volně proudit.

Pokud něco klade kundaliní odpor, cítíte to. Jestliže nic odpor neklade, neucítíte přímé proudění energie. Kdybych pohnul rukou a nic jí nekladlo odpor, pak bych ten pohyb vůbec necítil. Cítím ho, protože ruce klade odpor vzduch, ale necítím to tak silně, jako kdyby jí kladl odpor kámen; tehdy bych ten pohyb cítil mnohem silněji. A ve vzduchoprázdnu bych necítil vůbec žádný pohyb – takže je to relativní.

Buddha nikdy nemluvil o kundaliní. Ne proto, že by v těle neměl kundaliní, ale jeho dráha byla tak pročištěna, že v ní nic nekladlo odpor. Takže ji necítil. Ani Mahávíra nikdy nemluvil o kundaliní. A z toho vznikla nesprávná představa a džinisté, následovníci Mahávíry, si mysleli, že kundaliní je nesmysl a že nic takového není. Jen proto, že Mahávíra sám nikdy kundaliní necítil, ji džinistická tradice po celých pětadvacet století odmítala a tvrdila, že nic takového neexistuje. Ale Mahávíra o ní nemluvil z úplně jiného důvodu. Neměl v těle žádné bloky, a tak ji prostě necítil.

Takže není nutné, abyste kundaliní cítili. Třeba ji nikdy neucítíte. A pokud necítíte kundaliní, znamená to, že jste obešli čakry, protože čakry fungují pouze tehdy, je-li zapotřebí odstranit nějaké překážky. Jinak nejsou potřebné.

Je-li někde nějaký blok a kundaliní nemůže volně proudit, začne se nejbližší čakra hýbat, protože jí chce uvolnit cestu. Začne být dynamická. Čakra se pohybuje, protože kundaliní je zablokována, a pohybuje se tak rychle, že se tím vytvoří určitá energie, která dokáže překážku odstranit.

Jakmile je dráha pročištěna, žádná čakra už není zapotřebí a vy nic neucítíte. Čakry existují jen proto, aby vám pomáhaly. Je-li kundaliní zablokována, pak je pomoc nablízku. Některá čakra převezme zablokovanou energii. Pokud energie nemůže dál proudit, začne se stahovat zpátky. V tu chvíli ale čakra tuto energii vstřebá a kundaliní proudí v oné čakře. Díky této energii ožije a je mnohem vitálnější, a když se vrátí k překážce, dokáže ji už odstranit. Je to taková domluva a pomoc.

Když kundaliní proudí a nemá v cestě žádné překážky, pak nikdy čakry neucítíte. Proto někdo cítí devět čaker, jiný jich cítí deset a někdo zas cítí, že má tři nebo čtyři, že má jednu nebo žádnou. Záleží na každém jedinci. Čaker je ve skutečnosti nekonečně a kundaliní má na každém kroku a při každém pohybu nějakou z nich po ruce. Potřebuje-li pomoc, pak se jí pomoci dostane.

Z toho důvodu tvrdím, že teoretické znalosti jsou k ničemu. A meditace jako taková se o kundaliní v podstatě vůbec nezajímá. Něco jiného je, když se kundaliní sama projeví – ale meditace s tím nemá nic společného. Meditace se dá vysvětlit bez jediné zmínky o kundaliní; není to zapotřebí. A navíc zmínkou o kundaliní jen vznikají další rozpory. Meditaci lze vysvětlit pouze přímo; chcete-li začít meditovat, nemusíte si lámat hlavu s čakrami. Je-li dráha zablokovaná, pak nejspíš ucítíte kundaliní i čakry, ale naprosto to není nutné. Mějte na paměti, že to není nutné a vůbec to není otázka vaší vůle.

Čím hlubší je dráha, tím méně je to nutné. Mohu pohnout rukou – to záleží na mém rozhodnutí –, ale nemohu ovládat proudění krve. Mohu to zkusit. A po mnoha letech cvičení člověk dokáže do jisté míry ovládat krevní oběh – hathajóga to dokáže; mnozí to dokázali a není to nemožné, ale je to zbytečné. Třicet let cvičit jen proto, abyste ovládali proudění krve, je naprosto nesmyslné a hloupé, protože máte sice kontrolu, ale jinak vůbec nic. Krev proudí samovolně a vaše vůle k tomu není zapotřebí. Jakmile něco sníte, už není vaše vůle zapotřebí, protože mechanismus celého těla převezme vládu a dělá přesně to, co je třeba. Pomocí vůle nemůžete ovládat ani spánek, ani své narození, ani svou smrt. Jsou to mechanismy, na něž vůle nestačí.

Kundaliní je ještě hlouběji; je hlouběji než smrt, hlouběji než narození, hlouběji než krev, protože je to cirkulace vašeho druhého těla. Krev cirkuluje ve vašem fyzickém těle; kundaliní cirkuluje ve vašem éterickém těle. Proto se nedá ovládat vůlí, a dokonce ani hathajogín s ní nic nezmůže.

Člověk musí vstoupit do meditace a pak začne energie proudit. Na vás je, abyste meditovali. Jakmile se ponoříte do hluboké meditace, začne vnitřní energie stoupat vzhůru a vy cítíte, že se její proudění změnilo. Můžete to cítit různým způsobem a někdy jde dokonce o fyzickou změnu.

Například z biologického hlediska bývá považováno za signál zdraví, když máte teplé ruce a chladnou hlavu. Z biologického hlediska je to dobré znamení. Pokud je to naopak – nohy jsou chladné a hlava teplá –, pak je člověk nemocný. Ale totéž se stane, když začne kundaliní stoupat vzhůru: Nohy jsou náhle chladné.

Teplé nohy ve skutečnosti znamenají, že pohlavní energie proudí dolů. Jakmile začne životní energie, kundaliní, proudit vzhůru, pohlavní energie ji následuje. A také proudí vzhůru, takže nohy ochladnou a hlava je teplejší. Z biologického hlediska je lepší, když jsou nohy teplejší než hlava, ale z duchovního hlediska je lepší, když jsou nohy chladnější, protože je to znamení, že energie proudí vzhůru.

Začne-li energie proudit vzhůru, mohou se projevit různé nemoci, protože z biologického hlediska jste narušili fungování celého organismu. Buddha zemřel těžce nemocný. Mahávíra zemřel těžce nemocný. Ramana Maharši zemřel na rakovinu. Rámakrišna zemřel na rakovinu. A důvodem je narušení celé biologické soustavy. Uvádějí se i jiné důvody, ale všechno jsou to jen samé nesmysly.

Džinisté vymysleli spoustu příběhů, protože si nedokázali představit, že by Mahávíra mohl být nemocný. Podle mě je to přesně naopak: Já si nedokážu představit, že by byl úplně zdravý. Nemohl být zdravý, protože to bylo jeho poslední narození a celá biologická soustava se musela rozpadnout. Nemohl být zdravý; na konci života musel být hodně nemocný. A také byl! Ale jeho následovníci si prostě nedokážou představit, že Mahávíra byl nemocný.

Za oněch časů měly nemoci jedno jediné vysvětlení. Máte-li určitou nemoc, znamená to, že vaše karma, vaše minulé skutky byly špatné. Kdyby Mahávíra trpěl nějakou chorobou, znamenalo by to, že byl stále pod vlivem karmy. Ale to tak být nemohlo, a proto se vymyslel důmyslný příběh, že rival Mahávíry, Gošalak, proti němu použil zlé síly. Ale tak to vůbec nebylo.

Přirozený biologický proud směřuje dolů, duchovní proud směřuje nahoru. A celý organismus je uzpůsobený proudění dolů.

V tomto těle můžete cítit mnoho čaker, ale první změny nastanou v jemném těle. Smyslem meditace je vybudovat most mezi hrubým a jemným tělem. Říkám-li „meditace“, myslím tím pouze toto: Když se vám podaří vyskočit z hrubého těla, dosáhli jste cíle meditace. K tomuto skoku však potřebujete pomoc svého hrubého těla: Musíte je použít jako odrazový můstek.

A skočit můžete z jakéhokoli extrémního bodu. K extrému vás dovede například půst. Když se dlouho a vytrvale postíte, dojdete až na samý okraj. Lidské tělo je schopné snášet půst v průměru devadesát dní, ale pak nastane chvíle, kdy už je úplně vyčerpané, kdy už nemá zásoby, které si vytvořilo pro nouzové situace – a v takové chvíli máte dvě možnosti. Pokud nic neuděláte, zemřete. Ale jestliže to využijete k meditaci, skočíte.

Když neděláte vůbec nic a jen se dál postíte, nastane smrt. V tom případě je to sebevražda. Mahávíra, jenž s půstem experimentoval víc než kdokoli jiný v celých dějinách lidské evoluce, jako jediný dovolil svým následovníkům spáchat duchovní sebevraždu. Říkal tomu santhara, což je onen mezní bod, kdy máte dvě možnosti. V jediném okamžiku můžete buď zemřít, nebo skočit. Použijete-li nějakou metodu, můžete skočit; tohle Mahávíra nepovažuje za sebevraždu, ale za velmi zásadní duchovní explozi. Mahávíra byl jediný člověk – naprosto jediný –, který říkal, že máte-li odvahu, můžete i sebevraždu využít ke svému duchovnímu rozvoji.

Skočit můžete z jakéhokoli mezního bodu. Súfisté k tomu využívají tanec. Při tanci nastane okamžik, kdy máte pocit nadpozemskosti. Když tančí skutečný súfijský tanečník, pak i publikum dosáhne nadzemského pocitu. Díky rytmickým pohybům těla začne tanečník brzy cítit, že on není tělo, že je od něho oddělen. Nejdřív se začne pohybovat, ale po chvíli převezme vládu nad tělem mechanismus, jenž se nedá ovládat vůlí.

Vy začnete, ale pokud vám patří i konec, byl to jen obyčejný tanec. Pakliže začnete a na konci máte pocit, jako by během tance převzal vládu jakýsi mechanismus neovladatelný vůlí, pak je to dervišský tanec. Pohybujete se tak rychle, že se tělo otřásá a úplně se podvolí.

Přesně to je ten okamžik, kdy se buď zblázníte, nebo skočíte. Můžete se zbláznit, protože nad vašimi pohyby převzal vládu mechanismus neovládaný vaší vůlí. Je to mimo vaši kontrolu; nic s tím neuděláte. Buď se zblázníte a už nikdy se těch neovladatelných pohybů nezbavíte. Je to okamžik, kdy je buď šílenství, nebo meditace, pokud víte, jak máte skočit.

Proto byli súfisté vždy považováni za pomatence. Lidé na ně pohlíželi jako na blázny! Z běžného pohledu to jsou blázni. V Bengálsku žije sekta podobná súfistům, které se říká baulští fakíři. Chodí od vesnice k vesnici a tančí a zpívají. Slovo baul znamená blázen. Jsou to pomatení lidé.

Často se stává, že se přitom lidé opravdu zblázní, ale znáte-li správnou techniku, dostaví se meditace. Stává se to ve zlomovém bodu; proto mystici používali termín „na ostří meče“. Buď je to šílenství, nebo meditace a různé metody používají vaše tělo jako ostří meče, z něhož se dá dostat na tu či onu stranu.

Jaká je tedy technika umožňující skočit do meditace? Mluvil jsem tu o dvou metodách: o půstu a o tanci. Všechny meditační techniky vás posunou na samý okraj, odkud můžete skočit; ale při skoku musíte použít velmi jednoduchou a nemetodickou metodu.

Pokud jste v okamžiku, kdy vás půst dovedl až k propasti smrti, opravdu bdělí a uvědomujete si, že smrt je už nablízku, jestliže to dokážete bděle vnímat, pak žádná smrt není. A smrt není jen v tom okamžiku, ale není už nikdy. Skočili jste! Je-li onen okamžik natolik intenzivní, že víte, že za vteřinu budete zcela mimo, že za vteřinu už byste se nedokázali vrátit zpátky, vnímejte to s bdělou pozorností – a pak skočte. Tou metodou je bdělá pozornost. V zenu se říká, že žádná metoda neexistuje. Bdělá pozornost vlastně není metoda. Proto Krišnamurti neustále opakuje, že žádná metoda není.

Bdělá pozornost opravdu není metoda, ale já ji přesto nazývám metodou, protože pokud nejste dost bdělí, pak onen okamžik, kdy můžete skočit, propásnete. Takže když někdo říká: „Bdělá pozornost úplně stačí“, platí to pro jednoho člověka z deseti tisíc, ale právě on se dostal do onoho bodu, kdy je buď šílenství, nebo smrt. On se tam prostě dostal.

Ale v případě většiny lidí nestačí jen mluvit o bdělé pozornosti. Nejdřív se to musí natrénovat. Nestačí být bdělý v běžných situacích. V běžných situacích navíc ani nemůžete být bdělí. Hloupost lidské mysli má velmi dlouhou historii – její letargie, její lenost, její nevědomost trvá tak dlouho, že není naděje, že začnete být bdělí a pozorní jen díky tomu, že nasloucháte Krišnamurtimu nebo mně. A není nijak snadné dělat vědomě věci, které jste předtím už mockrát dělali nevědomky.

Přijdete do kanceláře a vůbec si neuvědomujete, že se pohybujete: Otočili jste se, chvíli jste šli a pak jste otevřeli dveře. Děláte to tak po celý život. Je to mechanismus, který si už ani neuvědomujete; ve vašem vědomí teď vůbec není.

Proto Krišnamurti nabádá: „Choďte vědomě.“ Ale vy jste dosud chodili, aniž byste si to uvědomovali. Ten zvyk pronikl velmi hluboko a stal se součástí vašich kostí a vaší krve; teď už to bude hodně těžké.

Vaše bdělá pozornost procitne pouze ve vyhrocených situacích, kdy se něco nečekaně stane. Někdo vám přiloží na hruď zbraň a vy to vnímáte naprosto bděle, protože v takové situaci jste se nikdy neocitli. Ale pokud nějakou situaci důvěrně znáte, vůbec nejednáte vědomě.

Půst vytváří nouzovou situaci, jakou jste dosud nepoznali. Ale občasné půsty nejsou člověku k ničemu; je zapotřebí dodržovat půst hodně dlouho. A také se tam můžete dostat pomocí tance, ale pokud jste expert na tanec, pak vám ani dervišský tanec nijak nepomůže. Nebude to k ničemu, protože umíte tančit dokonale a podáváte skvělý výkon, což však znamená, že to ovládáte vědomou částí své mysli. Jinak to ani být nemůže.

Z toho důvodu vzniklo sto dvanáct meditačních metod. Pokud vám jedna nevyhovuje, možná vám bude vyhovovat některá jiná. A tou nejužitečnější metodou je ta, o níž nevíte vůbec nic. Jestliže jste ji neprocvičovali, může vás velmi rychle dovést do naprosto extrémní situace. A v takové situaci buďte ve střehu!

Proto se nesoustřeďte na kundaliní, ale raději se zabývejte meditací. Jste-li opravdu vnímaví, začnou se dít zvláštní věci. Poprvé si uvědomíte, že máte vnitřní svět, jenž je větší, rozsáhlejší a prostornější než celý vesmír; začnou k vám proudit úplně neznámé energie. Budou se dít věci, o jakých jste nikdy neslyšeli a nedokázali si je představit ani ve snu. Ale každý člověk to má úplně jinak, takže je lepší o nich nemluvit.

Je to různé; proto kladou dávné tradice tak velký důraz na gurua. Posvátné texty nestačí; podstatná je role gurua. A guruové byli vždycky proti posvátným textům, ačkoli právě tyhle spisy o guruech mluví a vychvalují je. Samotná podstata gurua je v protikladu k posvátným textům. Známé indické přísloví Guru bin džňána nahí – „Bez gurua není poznání“ – ve skutečnosti neznamená, že bez gurua nezískáte poznání. Znamená, že pouze posvátné texty vám nepřinesou poznání.

Podstatný je živý guru, nikoli mrtvá kniha. Kniha neví, jaký jste typ člověka. Kniha vždycky zobecňuje, nezaměřuje se na osobnost; není to ani možné, prostě to nejde. Pouze živý člověk vnímá, co potřebujete a co se s vámi bude dál dít.

Je to velmi paradoxní: Posvátné texty hovoří o guruech – Guru bin džňána nahí – bez gurua není poznání –, ale guruové symbolicky mluví proti těmto spisům. Samotné tvrzení, že guru vám nabídne poznání, neznamená, že vám ho skutečně poskytne. Znamená to, že vám může pomoci jen živý člověk. Proč? Protože dokáže poznat vaši osobnost.

Žádná kniha nemůže poznat vaši osobnost. Knihy nejsou určeny jedinci, jsou pro všechny. A pokud si chcete osvojit nějakou metodu, musí být vaše osobnost brána na zřetel velmi přesně a vědecky. Poznání, které může předat guru, bylo vždy předáváno tajně, osobně, z gurua na žáka.

Proč tajně? Protože jen tak lze poznání předávat. Žák o něm nesmí s nikým mluvit. Mysl chce mluvit. Když něco víte, je těžké uchovat tajemství; je to jedna z nejtěžších věcí, ale guruové, učitelé tak vždycky jednali. Předají vám něco za podmínky, že o tom nebudete mluvit. Proč – k čemu takové tajnosti?

Spousta lidí tvrdí, že pravdu není třeba skrývat, že to není soukromá věc. Je to nesmysl. Pravda potřebuje větší soukromí než nepravda, protože pro někoho by mohla být osudová a nebezpečná. Je určena konkrétnímu jedinci; je jenom pro něj a pro nikoho jiného. Neměl by ji předávat, dokud sám nedospěje do stavu, v němž zmizí jeho osobnost. Tohle je třeba pochopit.

Guru je člověk nemající osobnost. Jen tak může pohlédnout do hloubky vaší osobnosti. Kdyby měl osobnost, mohl by říci, kdo jste, ale nikdy by vás opravdu nepoznal. Například když jsem tady a něco vám říkám, jsem to já, kdo o vás mluví. Já však nemluvím o vás, ale spíš o sobě. Nemohu vám pomoci, protože vás vlastně vůbec neznám. Vše, co o vás vím, jsem poznal zprostředkovaně díky tomu, že znám sám sebe.

Takže jde o to, že já tu vůbec nemám být. Musím být nepřítomný. Jen tak mohu proniknout do vašeho nitra bez jakýchkoli představ; jen tak mohu poznat, jací jste opravdu a ne jací jste podle mě. A jen tehdy vám mohu pomoci. Proto ty tajnosti.

Z toho důvodu není dobré mluvit o kundaliní a čakrách. Hlavní je meditace, tu je třeba učit a vy byste měli naslouchat a pochopit. A všechno ostatní se už dostaví samo.

Samotná kundaliní není životní síla. Je to určitá dráha pro životní sílu, je to cesta. Ale životní síla může proudit i jinudy – a těch cest je nekonečně mnoho – a v tom případě není brahma randhra konečnou možností. Rozkvět brahma randhry je tedy pouhou možností, potencialitou, pokud životní síla proudí skrze kundaliní.

Některé typy jógy o kundaliní vůbec nemluví, takže pro ně neexistuje ani brahma randhra. Ale je to nejsnazší cesta, a proto se devadesát procent lidí dostane k poznání pomocí kundaliní.

Kundaliní a čakry se nenacházejí ve fyzickém těle. Náležejí éterickému tělu, ale mají shodné body s fyzickým tělem. Je to stejné, jako když se zamilujete a položíte si ruku na srdce. Není tam „láska“, je tam vaše srdce, fyzické srdce, což je bod odpovídající lásce. Když si položíte ruku na srdce, pokládáte ji na čakru náležející éterickému tělu a tento bod je v podstatě shodný s vaším fyzickým srdcem.

Kundaliní je součástí éterického těla, takže neumírá s vaším fyzickým tělem a zůstává ve stadiu, do něhož se během tohoto života dostanete; pokračuje s vámi. Vše, čeho dosáhnete, zůstává s vámi, protože to není část vašeho fyzického těla. Kdyby to byla část vašeho fyzického těla, pak by se to během každé fyzické smrti ztratilo a vy byste museli začínat úplně nanovo. Ale pokud člověk postoupí do třetí čakry, zůstane to s ním po celý příští život. Pokračuje to dál; je to uloženo v éterickém těle.

Tvrdím-li, že životní energie proudí skrze kundaliní, chci tím říci, že kundaliní je dráha – je to dráha spojující sedm čaker. Tyto čakry nejsou ve fyzickém těle, takže pokud je řeč o kundaliní, je to vždy spojeno s éterickým tělem.

Pokud životní síla proudí skrze kundaliní, začnou čakry vibrovat a rozkvétat. Jakmile se k nim dostane energie, oživnou. Podobá se to výrobě elektřiny v hydroelektrárně, kdy síla a tlak vody roztáčejí dynamo. Kdyby tam nebyl tlak ani voda, dynamo by se zastavilo; nefungovalo by. Dynamo se otáčí díky tlaku. A stejně tak jsou čakry nehybné až do chvíle, kdy do nich pronikne životní síla; v tu chvíli se začnou roztáčet.

Proto je nazýváme „čakry“. Čakra neznamená doslova „centrum“, protože centrum je cosi statického a čakra se pohybuje. Správný překlad by měl znít „kolo“, nikoli centrum, nebo se dá říci, že je to dynamické centrum, rotující centrum, pohybující se centrum.

Čakry jsou centra do chvíle, než se k nim dostane životní síla. Jakmile do nich vnikne, stanou se z nich čakry. Teď už to nejsou centra, jsou to rotující kola. A tím, že se otáčejí, vytvářejí nový druh energie. Tato energie je stále živější a živější.

Kundaliní je dráha, kterou proudí životní síla. Životní síla se nachází v pohlavním centru, je uchovávána v pohlavním centru zvaném múladhára. Dá se využívat jako pohlavní energie a v tom případě vytváří určitý život, biologický život. A také vytváří pohyb a další energii, ale je to jen biologická záležitost. Jakmile začne tato energie proudit vzhůru, otevře se dráha kundaliní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O čakrách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.