Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Halton

Vydání první

Copyright © 2019. Halton by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2466. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Halton vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1686-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1687-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

HALTON

Věnování

Mým čtenářům, kteří se ptali,

a pro Melissu.

Tahle je pro vás.

Díky.

Kapitola 1

Halton

„Řekněte svému klientovi, že má na rozhodnutí dvanáct hodin.“

V telefonu bylo chvíli ticho.

„Slyšíte mě?“ vyštěkl jsem.

„Je devět hodin, Hale. Fakt čekáte, že se rozhodne ještě večer?“

„Je to jeho dítě, kurva! Jestli je fakt takový rodič, jak pořád tvrdí, tak mu rozhodování potrvá pět minut.“

Praštil jsem telefonem a otočil se v židli směrem k oknu. Zhluboka jsem se nadechl tolik potřebného kyslíku. Dlouhé a pravidelné nádechy, které mě měly uklidnit.

Nepomohlo to.

Natáhl jsem se ke stolku a do křišťálové whiskovky jsem si nalil trochu skotské. Krátce jsem sklenici podržel proti světlu a obdivoval zlatavý odstín tekutiny, kterou jsem pak do sebe hodil. Pálení v krku mi dělalo dobře, bohatě hladká chuť skotské mi zaplnila chuťové pohárky a zahřála v hrudi. Nalil jsem si dalšího panáka, opřel se a hleděl jsem do noci.

Časně podzimní večer byl jasný. Všude kolem zářila světla města. Tady nahoře v rohové kanceláři ve čtyřicátém patře jsem měl krásný výhled na torontský přístav i centrum. Často se mi stávalo, že jsem při pohledu z okna přemýšlel o svém dni nebo se snažil vymyslet nejlepší řešení nějakého problému.

Nebo jsem proklínal mizerné rodiče, kteří si mysleli, že si zaslouží být součástí života svých dětí, protože to prostě chtějí.

S povzdechem jsem si opřel hlavu o podhlavník kancelářského křesla ze silné kůže a napil se skotské. Současně jsem zatáhl za uzel kravaty a povolil ho.

Tenhle případ mě nekonečně štval. Rozvedený pár – matka dostala plné opatrovnictví, otec měl typický každý druhý víkend a občasnou večerní návštěvu.

Když se mu to hodilo – což nebylo často.

Jak jeho exmanželka, má klientka, prokázala, na návštěvy chodil asi tak často, jako držel slovo. Dokud nepotkala někoho jiného, kdo vstoupil do děje a stal se jejím partnerem a otcovskou autoritou pro dceru.

A ten kretén teď najednou chtěl být součástí dceřina života, požadoval víc návštěv a tvrdil, že před ním exmanželka dceru zapírá a že ji navádí a podněcuje proti němu.

Klientka naštěstí pečlivě zaznamenává veškeré zmeškané návštěvy, všechny SMS a e-maily, které mu poslala, aby mu připomněla nadcházející narozeniny, důležitá data a časy návštěv. Všechno to, co ignoroval, dokud nezjistil, že ho někdo nahradil.

Nejlepší na tom byla velkorysost mé klientky. Místo toho, aby svou dceru zapojila do boje o opatrovnictví, který se mohl ošklivě zvrtnout, se snažila najít řešení. Její nabídka stálých návštěv byla víc než férová – hlavně proto, že on to celé dělal jen z čirého sobectví. Jeho ego mu nechtělo dovolit, aby se nechal nahradit. A i když to Janet věděla, přesto mu dopřávala výhodu pochybnosti.

„Nechci, aby Kimberly tátu neznala,“ vysvětlovala mi. „Když jsme byli spolu, byl to dobrý otec a ona ho zbožňovala.“

„Ale to bylo tehdy,“ namítl jsem. Chtěl jsem jít po něm, nebrat si vůbec žádné servítky a nechat ho z jejich životů úplně vymazat. „Jeho dosavadní činy mluví samy za sebe.“

Zatvářila se smutně. „Já vím, ale doufám, že když mu to nabídnu, bude se snažit a fakt to zkusí. Abych mohla Kimmy, kdyby se mě někdy zeptala proč, upřímně říct, jak moc jsem se snažila, aby byl součástí jejího života.“ Vzdychla a podívala se k oknu za mnou. „George ji má taky rád, ale otcem je Hank.“ Rezignovaně pokrčila rameny. „Jak říká George, žádné dítě nemůže mít lásky přebytek. Kdyby je mohla mít oba, bylo by to jenom dobře.“

Její slova mi stále zněla v hlavě. Žádné dítě nemůže mít lásky přebytek.

Některé děti nemají lásku žádnou. Někdy jsou z nich obyčejní pěšáci lapení ve hře, kterou nikdy hrát nechtěli.

Ve hře, v níž jsou v roli poražených – pokaždé.

Potřásl jsem hlavou, abych si pročistil myšlenky, uzamkl ty vzpomínky a své pocity zastrčil tam, kam patří.

Do minulosti.

Polekal jsem se dveří, které se za mnou otevřely, ale vzápětí jsem promluvil, aniž bych se otočil. „Proč jsi ještě tady?“

První část odpovědi tvořil dlouhý povzdech, následovaný slovy: „Protože je tady pořád můj tyranský šéf, takže tady jako dobrý voják zůstávám taky.“

Otočil jsem se a setkal se s upřeným pohledem svého asistenta. „Takže teď jsi voják?“

René se zasmál a kolem očí se mu zavlnily vrásky. I když byl o dvacet let starší než já, většinou míval víc energie. Oženil se hodně brzy, takže má syna v mém věku – ten je ženatý a má dvě děti, které René slepě miluje. Manželka mu před deseti lety zemřela a od té doby je samozvaným sukničkářem. Je vysoký a hubený, má pleť v barvě bílé kávy a naleštěnou holou hlavu; ten den byl oblečený ve svém obvyklém okázalém stylu. Nějakou dobu mi trvalo si na jeho šatník zvyknout. Kdybychom byli v nějaké velké advokátní kanceláři, trčel by tam jako pěst na oko, ale protože se jedná o mou soukromou praxi, toleroval jsem to.

Jeho představu o firemní uniformě zřejmě naplňovaly tmavé kalhoty od obleku, jasně modrá košile, divoká vesta a pestrobarevná kravata. Jindy zase míval saka s veselými vzory a kapesníčky v živých a jasných barvách. Na nohou měl vždycky ty nejmódnější boty. V uchu se třpytila zlatá náušnice. Podle šatníku byste nejspíš řekli, že tak docela normální nebude, ale výsledky jeho práce říkaly něco úplně jiného a byl bych bez něj úplně ztracený. Kancelář mi vedl bezchybně a s mou vyčerpávající pracovní dobou se smířil bez jediné stížnosti.

„Určitě na to mám oblečení.“

„To rozhodně,“ ušklíbl jsem se.

Položil mi na stůl hromadu složek. „Aktualizoval jsem ti kalendář, zkontroloval, jestli máš všechny rešerše, odepsal jsem na všechny tvé zprávy a odpověděl na e-maily, na které jsem mohl. Taky jsem tu večeři se specialitou měsíce odložil na čtvrtek. Ve středu večer máš totiž novou klientku a vím, jak naštvaná slečna Molly bývá, když ji necháváš čekat.“

„Dobrý nápad,“ zvlnily se mi rty úsměvem.

„Dělá mi starosti.“

„Ale ne?“ snažil jsem se nesmát. „A jakým způsobem?“

„Svým chováním. Přijde mi jako rozmazlený spratek. A nechtěj, abych začal o tom jejím hlase. Zní, jako když škrábeš nehtama po tabuli.“

„Díky za komentář.“

„Říkám ti, že až to s ní skončíš – a my oba víme, že to uděláš –, ponese to těžce. Nenechá se odkopnout jenom tak.“

„Beru na vědomí.“

„Musíš si najít nějakou milou holku. Usadit se. Přestat s těmahle náhodnýma známostma.“

„Díky, nemám zájem.“

Zkřížil ruce na prsou a prohlížel si mě. „Ale ty máš co nabídnout, Haltone. Jenom najít tu pravou.“

„Leda tak na sex,“ odfrkl jsem si. „To je tak všechno, co mě zajímá.“

„To je všechno, co sám sobě dovolíš, aby tě zajímalo.“

Mávl jsem rukou, čímž jsem jeho slova zamítl. „Do tohohle ti prostě nic není, René. Nepleť se do toho.“

„Kdybych si nemusel pamatovat, kdo je kdo a s kým spíš tenhle týden, měl bych život mnohem jednodušší.“

„Platím ti dost dobře na to, abys sledoval i tyhle detaily. Tak dělej svou práci.“

„Dělám ji dobře, díky moc.“

Zvedl jsem jedno rameno. „No jo. Teda asi.“

„No, ne že mě někdy přechválíš,“ odsekl René. „Chtěl bych vidět, jak ti někdo ten tvůj vznešený zadek kryje jako já.“

Měl pravdu a oba jsme to věděli, ale já jsem si ho prostě moc rád takhle dobíral. Rozhodně mi k tomu dával všemožné příležitosti.

Rozvalil jsem se v židli a našpulil rty.

„Tak proč pro mě pracuješ, jestli jsem takový mizerný parchant?“

„Protože nosíš oblek jako nikdo jiný v téhle branži, a když tě vidím producírovat se po kanceláři, mé spodní partie jenom zpívají,“ pronesl se smrtelně vážnou tváří.

Zamrkal jsem. „Netuším, jak na to reagovat.“

René obrátil oči v sloup a zvážněl. „Pracuju pro tebe kvůli tomu, co děláš, Haltone.“

„Přestaň mi tak říkat,“ přerušil jsem ho netrpělivým mávnutím ruky. „Víš, že dávám přednost Halovi.“

Zavrtěl hlavou. „Hal je tvé druhé já. Je to ten kretén, s nímž se musí ostatní právníci a soudci každodenně potýkat, chlap, který v hádce odmítá ustoupit. Ten, který se světu ukazuje jako lhostejný člověk. Ale já znám skutečného Haltona, muže, který bojuje za děti. Za ženu, která se snaží opustit svého násilnického manžela. Za otce, který by byl svému dítěti lepším rodičem. Bojuješ za slabší.“

„Ty srdcervoucí kecy si nech pro sebe. Já jenom rád vidím, když vítězí spravedlnost, to je všechno. Je to jednoduché. A rád vyhrávám.“

René se otočil na podpatku a zamířil ke dveřím. „Říkej si, co chceš. Pod vším tím pozérstvím a nabručeným postojem se skrývá dobrý člověk.“

„Vypadni z mé kanceláře!“

René se s úšklebkem zastavil. „Neboj se, šéfíčku. Mám svou práci až moc rád, tak si tuhle část nechám pro sebe.“

„Prosím tě.“

Zavřel dveře a mně zazvonil telefon.

Při pohledu na číslo jsem se ušklíbl. „Hal Smithers,“ vyštěkl jsem do telefonu.

„Přijmeme dohodu.“

„Dám své klientce vědět.“

Zavěsil jsem a pozvedl skotskou.

Vítězství!

Kapitola 2

Halton

„Nedáváš pozor,“ vyštěkla Molly.

Zamračeně jsem zvedl hlavu od telefonu. „Říkal jsem ti, že jsem uprostřed důležitého případu. Moje práce má přednost, to jsme si přece vyjasnili hned na začátku tohohle… jakkoli chceš nazývat to, co spolu máme.“

„Myslela jsem si, že to byl vztah,“ popotáhla.

S povzdechem jsem odložil telefon a zvedl skotskou. S uznáním jsem se zlatavé tekutiny napil. V šeru restaurace jsem si Molly prohlížel. Byla krásná – jestli jste na vysoké a štíhlé brunety s velkýma kozama.

Což já jsem.

Její výraz však vyjadřoval nespokojenost. Dlouhými nehty ťukala na skleničku a pozorovala mě se zamračeně našpulenými ústy, ty její tmavé oči se přitom zúžily. Byl jsem v pokušení jí připomenout, že z mračení vznikají vrásky, ale ovládl jsem se.

„Já vztahy nemívám, Molly, to jsem ti řekl naprosto otevřeně. Moc rád tě vezmu na večeři nebo na nějakou divnou společenskou akci, nebo s tebou i někam zajedu na víkend, ale to je tak všechno, co ti můžu nabídnout.“

„A sex,“ dodala. „Sex máš rád.“

„Jo. To jsem říkal taky. Nikdy předtím sis na to nestěžovala.“ Odmlčel jsem se a pečlivě volil slova. „Nejsem tvůj šťastně až do smrti, Molly. Tyhle kraviny já nedělám, to přece víš.“

„Jsi ten citově nejnedostupnější chlap, jakého jsem kdy potkala.“

Úplně se mi chtělo protočit panenky. Tohle nebylo nic nového. Na emoce jsem nevěřil – pokud to nebyl vztek, který jsem mohl nasměrovat tak, aby mi pomohl vyhrát případ. Nebo zlost, frustrace, nenávist – tyto emoce pro mě byly užitečné, na nich jsem postavil své podnikání a také jsou pravdivější než přesně ty emoce, kterým jsem se vyhýbal. Láska. Ta z nich všech byla nejnebezpečnější. Těch pět malých písmen, která mají moc zničit všechno, co jim stojí v cestě.

Potřásl jsem hlavou, abych si pročistil myšlenky. Molly se zase mračila a byla evidentně naštvaná, že jsem na její slova nereagoval. Znovu jsem vzal do ruky drink.

Měl jsem pocit, že se mi dnes večer bude hodit.

„Myslím, že když se podíváš dost pozorně, tak do toho city netahá žádný chlap, Molly. Aspoň ne ten typ chlapů, které máš tak ráda ty.“

„Co to má znamenat?“ Založila paže na hrudi a už tak vyčnívající ňadra zatlačila k sobě, takže vynikla ještě víc.

„Máš ráda bohaté chlapy, jako jsem já, kteří ti kupují věci a berou tě na večeře.“

„A co?“ Pohodila vlasy.

Pokrčil jsem rameny. „Nic, jenom že ten typ mužů, kteří si můžou dovolit tebe, obvykle nehledá nějaké vážnější vztahy.“

„Jsi tak sprostý!“

„Říkám ti, jak to vidím já. Kromě toho jsi věděla, jak to všechno je. Brávám tě na večeře, máme sex, občas ti koupím dárek. Jestli to fungovalo doteď, tak v čem je problém?“

Opřela se, zkřížila nohy a odhalila lýtka v krátké sukni. Všiml jsem si, jak jí stehny cuká nervózní tik.

„Neviděla jsem tě skoro dva týdny. A proč vypadáš tak unaveně? Ty pytle pod očima jsou horší než obvykle. Nevypadají hezky, Hale.“

Nechtělo se mi jí vykládat, jak tvrdě jsem pracoval – pro ni to byl příliš vzdálený koncept na to, aby ho chápala. Nebo mou přetrvávající nespavost, o které nevěděla, protože jsem s ní nikdy nestrávil noc – ani s nikým jiným. Tuhle záležitost jsem uchovával v soukromí. Místo toho jsem zvedl telefon. „Práce. Momentálně žongluju s pěti případama a všechny jsou ošklivé. Ale dneska večer jsem všechno zrušil, abych s tebou mohl na večeři.“

„Ale celou dobu visíš na telefonu,“ fňukala. Její hlas mi brnkal na nervy, až jsem si vzpomněl na ten Reného komentář. Měl pravdu – hlas měla nosový a vysoký, ale já jsem si toho až doteď nikdy nevšiml. Zahleděl jsem se na ni o něco pozorněji. Taky jsem si nikdy nevšiml, jaké vrstvy make-upu obvykle používá nebo jejích poněkud pochybných voleb v oblékání. Byl jsem si jistý, že kdyby se nad stolem sklonila, restaurace by si užila docela pěknou show. Výstřih měla tak hluboký, že jí prsa prakticky visela ven. Tohle i nevhodná délka sukně přímo křičely: „Koukejte na mě!“

Na co jsem myslel?

V duchu jsem nad sebou zakroutil hlavou. Asi jsem jako obvykle, když došlo na ženy, nemyslel tou správnou hlavou. Ty obrovské kozy mi ovlivnily soudnost a znovu mě dostaly na scestí.

„Ale já potřebuju víc pozornosti,“ dodala. „Chci jet tenhle víkend pryč.“ Zvedla bradu. „A chci dárek, který by mi vynahradil čas, kdy si mě nevšímáš.“

Měl jsem toho dost. S povzdechem jsem odložil sklenici. Škoda že jsme se ještě nenajedli – tak jsem se na ten biftek těšil. Ztišil jsem hlas a nasadil tón, který jsem si vypracoval za ta léta, kdy mluvím se soudci, porotami a klienty – vemlouvavý a konejšivý, který lidi navede směrem, jakým potřebuju.

„Myslím, že bysme tuhle večeři měli pojmenovat podle toho, čím doopravdy je, srdíčko. Naše poslední společné jídlo na rozloučenou.“

Všem ženám, se kterými jsem chodil, jsem říkal srdíčko. Byla to taková pojistka pro případ, že bych při sexu chtěl vykřikovat jména.

„Cože?“ obočí jí vylétlo až k vlasům.

„Každý z nás chce něco jiného,“ řekl jsem a spustil naučené shrnutí při rozchodu. „Jsi skvělá, Molly, a zasloužíš si chlapa, který dokáže ocenit všechno, co nabízíš. Někoho, kdo ti může věnovat veškerý čas a pozornost. Já to nejsem. Myslím, že bychom se už neměli vídat.“

„Ty se se mnou rozcházíš?“

„Ano.“

Prsty sevřela sklenici s vínem a já jsem jí úplně dokázal číst myšlenky.

„Já bych to nedělal.“ Ukázal jsem na skleničku, kterou pomalu zvedala. „Moje skotská by pálila mnohem víc, kdyby letěla tvým směrem.“

„To bys neudělal,“ vydechla tiše. Obezřetně si mě prohlížela a nebyla si jistá, zda věří vlastním slovům.

Měla pravdu. Ať už by udělala cokoli, nikdy bych ženě alkohol do tváře nechrstl. Jsem vychovaný a mám dobré způsoby.

A také bych nechtěl plýtvat skotskou. „Zkus to,“ popichoval jsem ji.

„Jsi idiot.“

„Vinen v plném rozsahu.“

Její prsty se znovu pohnuly a já jsem čekal a proklínal skutečnost, že jsem si ten den vzal svůj oblíbený šedý oblek. Červené víno na něm zcela jistě zanechá flek.

Sakra!

A potom, pohybem, který jsem nečekal, zvedla sklenici vody a vychrstla na mě její obsah. Uhnul jsem hlavou a ona naštěstí špatně mířila, takže mi většina té studené tekutiny přeletěla přes rameno a dopadla na stěnu za mnou. V tiché restauraci to způsobilo hodně hlasitý zvuk, načež ještě na podlahu spadl led a na koberec stékaly potůčky.

Vstala a zaječela: „Se mnou se nikdo nerozchází!“

Zvedl jsem ubrousek a otřel si tvář.

„Myslím, že v tom se pleteš, srdíčko. Právě jsem to udělal.“

Dupla si nožkou jako malá holka a naštvaně z restaurace odkráčela, přičemž velmi nedámským způsobem používala mé jméno k nadávkám.

Musel jsem uznat, že takto to pro mě bylo poprvé. Obvykle jsem se s nimi rozcházel v soukromí a druhý den jim posílal květiny s přáním všeho dobrého. Molly ale byla výjimečná od chvíle, kdy jsem ji poznal. Byla to chyba – obrovská chyba v úsudku z mé strany.

Objevil se číšník, aby ze stolu odnesl její prostírání. Další číšník se rychle postaral o nepořádek, který nadělala za mnou. „Ještě skotskou, pane?“

Chtěl jsem odmítnout a požádat o účet, ale překvapeně jsem si uvědomil, že se všichni kolem po počátečním zírání vrátili ke svému jídlu a ani v nejmenším je to nerozhodilo.

Byl jsem si jistý, že bych se měl cítit mnohem trapněji, ale vnímal jsem jenom úlevu. Ta scéna vlastně představovala jen malou cenu, kterou jsem zaplatil, abych se jí zbavil. Jakmile mi ta slova vylétla z úst, uvědomil jsem si, že jsem na její odchod připravený. Byla únavná a náročná. Neustále mi vyprávěla o každičkém detailu svého života – z nichž většina mě vůbec nezajímala. Vyžadovala dárky – a to jak toho druhu, který se dodává v krabicích, tak i v podobě mého času. S těmi, které se daly koupit, to bylo jednodušší, ale čas jsem měl omezený a už jsem jí měl dost. A vůbec všeho. Potřeboval jsem si od žen úplně odpočinout a soustředit se na kariéru.

„Ano, prosím. Rád bych povečeřel co nejdřív, mám hlad. Přineste mi i její salát. Sním to všechno.“

„Velmi dobře, pane,“ přikývl moudře.

Zvedl jsem telefon a potěšilo mě, že ho voda nezasáhla. Bez něj bych byl ztracený. Poslední dobou pro mě byl stejně nezbytný jako třeba dýchání. Suše jsem se ušklíbl a byl jsem rád, že zvolila vodu. Měl jsem pocit, že i to červené víno by štípalo, kdyby měla dost štěstí a trefila mě.

Vrátil jsem se k e-mailům a byl jsem za to rozptýlení vděčný.

Aspoň jí nebudu muset posílat kytky. Musel jsem ale zablokovat její číslo a říct Renému, že už nechci přijímat její hovory a že v kanceláři není vítána.

Až mu to povím, bude se dlouho a radostně smát.

Parchant.

Kapitola 3

Halton

Prošel jsem dveřmi a potom kolem Reného do soukromé kanceláře, jejíž dveře jsem za sebou zabouchl. Hodil jsem kufřík na pohovku, ztěžka na ni dosedl a zaklonil hlavu na chladivý kožený potah. Na hněvem zarudlou kůži na krku mi to dělalo dobře. V hlavě se mi stále rozléhala slova z případu, který se projednával dnes dopoledne.

„Ale, Vaše Ctihodnosti, to není v nejlepším zájmu dítěte!“ namítal jsem s vědomím, že má slova zůstanou nevyslyšena, stejně jsem však byl rozhodnutý to zkusit.

Soudkyně Sparksová směrem ke mně pozvedla jedno obočí a hlasem plným posměchu pronesla: „Pane zástupce, to já rozhoduju, co je v nejlepším zájmu dítěte.“

„No, matka to není,“ odsekl jsem a ukázal na svého klienta, sedícího se svěšenými rameny vedle mě. „Její otec je velmi znepokojen tím, jaký vliv na ni matka má. Nechce jí upírat návštěvy, ale má pocit, že by bylo nejlepší, kdyby byl hlavním pečovatelem on.“

„Nesouhlasím,“ zavrtěla soudkyně hlavou. „Domnívám se, že dítě patří k matce. Váš klient dostane návštěvy. Navrhuju, aby je využil co nejlépe.“

Soudní síní se rozlehl hlasitý úder kladívka, oznamující konec případu a její odchod. Setkal jsem se s Ericovým zklamaným pohledem.

„Můžeme se odvolat. Zkusit jiného soudce.“ Když jsme dostali soudkyni Sparksovou, byl jsem nešťastný. Vždycky stranila matce. V kombinaci s tím slizkým právníkem, kterého najala Ericova bývalá manželka, mě rozhodnutí nešokovalo, ale doufal jsem, že by to mohlo být jinak.

Zavrtěl hlavou. „Já už tím Maddy nemůžu dál vláčet, Hale. Zkusili jsme všechno,“ povzdechl si a ohlédl se k místu, kde stála jeho exmanželka, mluvila s tím druhým právníkem a ve tváři jí evidentně zářilo vítězství. „Jediné, v co můžu doufat, je, že ji ta zodpovědnost rychle unaví. Že až bude mít pocit, že už jsem dost potrestaný, tak mi Maddy nechá,“ dodal, zatímco si exmanželku prohlížel. „V to ale můžu jenom doufat a mezitím tady budu, když mě bude Maddy potřebovat, a budu se snažit zvrátit ten negativní vliv, který na ni má Audrey.“

Podíval jsem se na to, co svým ustaraným pohledem viděl on. Jeho exmanželka byla cvok. Místo toho, aby své dceři dovolila být holčičkou, zbytečně se soustředila na to, aby byla vychrtlá a aby se kamarádila s „těmi správnými dětmi“. S Maddy zacházela jako s kamarádkou, a ne jako s dítětem, osmileté dítě přitom používala jako partnerku pro diskuse o svých problémech. Pro Audrey nebylo nikdy nic dobře a donekonečna si stěžovala.

Ta její neustálá kritika od ní Erica odehnala a teď bojoval o to, aby si mohl Maddy nechat, protože nenáviděl, jak jeho exmanželka nutí Maddy, aby se cítila a chovala podle ní. Jak ji matka ovlivňuje, jsem viděl na vlastní oči. S matkou byla odtažitá a nervózní, vždy tichá a vzorná, ale světlo z očí bylo pryč. Přijala plášť matčina smutku, jako by byl její vlastní. S Ericem však byla šťastná a milovaná. Smála se a hrála si – zamazala se a chtěla se objímat. On do ní nevkládal žádná očekávání kromě toho, aby byla malá holčička, protože přesně to potřebovala. Aby byla bezpodmínečně milována. Ne aby s ní bylo zacházeno jako s miniaturou dospělé a aby na svých bedrech nesla tíhu světa.

Matčin právník ale všechno otočil. Provinilost, již Maddy cítila, použil k tomu, aby zajistil, že bude chtít zůstat s matkou. Nějak se mu podařilo dostat soudkyni, kterou chtěl. Vytasil se s místopřísežnými prohlášeními od přátel a kolegů, v nichž stálo, jak blízké si Maddy a Audrey jsou. Neměl jsem ponětí, jak to ten její právník, Scott Hutchings, dokázal, že přiměl tolik lidí lhát v její prospěch, nicméně se mu to podařilo. Dělal to tak vždycky. Byl mou Nemesis a já jsem nenáviděl všechno, co ztělesňoval.

V podstatě se jednalo o to, že vítězství je všechno – bez ohledu na to, co musíte udělat, abyste ho dosáhli.

Bez ohledu na to, komu poděláte život.

Z úvah mě vytrhl zvuk otevíraných dveří. Vstoupil René s podnosem, který položil na nízký stolek před sebou.

„Přinesl jsem ti kávu a sendvič. Sněz to, prober si to v hlavě a potom se na to vykašli. Udělal jsi všechno, co se dalo, Haltone. Já to vím, ty to víš, i tvůj klient to ví. Aspoň jsi získal víc návštěv, než nabízeli, a přísnější pravidla pro spolurodičovství.“

Vzdychl jsem a přijal kouřící šálek, který mi podával. „Já vím. Eric si myslí, že zase sklouzne do svých starých zvyků a zjistí, že je jí Maddy víc na obtíž než k užitku. Řekl jsem mu, aby schovával záznamy, e-maily a zprávy a aby nahrával všechny jejich telefonáty.“

„Tak to ji necháme, ať si podřízne větev sama. Eric si své dítě ohlídá. Na to, aby to neudělal, ji má až moc rád.“ Odmlčel se. „A máš další klienty, kteří tě potřebují.“

„Vím. Jeden je zase proti Hutchingsovi. Já toho zmetka nesnáším. Je to přesně ten typ, kvůli kterému mají právníci špatnou pověst.“

René ke mně po stole posunul složku. „Našel jsem nějaké informace, které by ti v tomhle případu mohly pomoct. Otec podlehl lásce k hazardu a sáhl na úspory, které měli ve fondu na vysokou pro syna.“

Hvízdl jsem. „Ten byl na tenkém ledě – Hutchings Nehutchings.“

„Já vím,“ zasmál se René. „Amy se do toho účtu ani nepodívala. Já jsem si toho rozdílu všiml a požádal ji, aby mi dala záznamy. Mám tady kontakty na lidi, se kterýma nás Reid Matthews spojil, aby pro nás dělali nějaké další průzkumy.“ Poklepal na složku. „Wyatt našel pár zajímavých věcí.“

„Vynikající. Reid nám dost pomohl s tím, že ho našel. Když nemůžu mít mistra, snad ho nahradí některý z jeho učedníků.“

René se zasmál. Párkrát jsem ve zvláštních případech Reida použil. Tenhle brilantní IT génius pracuje pro firmu BAM mého známého Bentleyho a je neocenitelný.

A taky naprosto loajální vůči Bentleymu bez ohledu na to, kolik jsem mu nabízel, aby přešel do mé firmy. Nakonec mi doporučil svého kamaráda, který je skoro tak dobrý jako on sám. Byl skvělý v získávání informací, které jsem mohl v případech použít. Dokázal zjistit dokonce i věci, které jsem použít nemohl, ale pomohl mi se pohybovat po legálnější cestě. Jeho jedinou podmínkou bylo, že bude pracovat z domova – nenáviděl všechno, co zavánělo „šéfovstvím“, a korporátní svět obecně.

Samozřejmě kromě té velké výplaty, kterou jsem mu dával. Tu přijímal šťastně a já jsem musel respektovat jeho poctivost. Nikdy mě nezklamal a byl jsem rád, že jeho služby mám.

Zvlášť když jsem stál proti někomu tak podlému jako Scott Hutchings. Povzdechl jsem si a promnul si oči.

„Že tys vůbec nespal?“ zeptal se René.

Mávl jsem rukou, protože jsem s ním o tom nechtěl mluvit. „Jsem v pohodě.“ Čekal a jenom mě probodával tím svým přísným pohledem.

„Dobře,“ řekl jsem rezignovaně. „Ta nespavost se momentálně zhoršila.“

„Vážně s tím musíš za někým zajít, Haltone.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nic nezabralo, nikdy. To nejlepší, co se mi většinu nocí podaří, je pár hodin trhaného spánku, pokud vůbec.“

„Dneska to nevypadá, že by se ti podařilo aspoň tohle.“

Měl pravdu, ale nehodlal jsem mu to říkat. Maximum, čeho jsem v poslední době dosáhl, bylo patnácti- nebo dvacetiminutové zdřímnutí. Byl jsem vyčerpaný.

Otevřel pusu, aby něco řekl, ale já jsem zvedl ruku. „Jestli se mi to nepodaří brzo překonat, tak znovu zkusím léky.“

Sevřel ústa, ale mlčel. René věděl, jak moc prášky nenávidím. Mnohem horší byly vedlejší účinky, jež jsem pociťoval. Byl jsem ale už dost zoufalý na to, abych si přiznal, že snesu tu netečnost, která léčbu doprovází. Pořád by mohla být lepší než to vyčerpání, ale zatím jsem se tomu bránil.

Přisunul mi tác blíž, došel ke dveřím a tam se zastavil. „Musíš se o sebe líp starat.“

Nenapadla mě žádná rychlá odpověď, kterou bych za ním vykřikl. Věděl jsem, že má asi pravdu, ale netušil jsem, jak to zlepšit.

Vzal jsem si sendvič a zakousl se.

Myslel jsem na to, co řekl o případu. Dal jsem mu za pravdu, pro Erica jsem udělal všechno, co bylo v mých silách. Mohl jsem jenom doufat, že svou ženu a to, jak funguje, zná dobře a že se to brzy prokáže.

Maddy se k němu vrátí na trochu trvalejší bázi, já půjdu znovu k soudu a budu bojovat o právní dokumenty, aby to bylo navždy.

Otevřel jsem složku, kterou mi René podal, a rozhodl jsem se, že můj klient tentokrát vyhraje. Prohry jsem snášel těžko, protože pro mě byly osobní.

Jeden každý případ.

Promnul jsem si unavené oči a podíval se na hodiny. Když jsem uviděl, že už je po deváté, nijak mě to nepřekvapilo. Venku už byla tma, jediné světlo v kanceláři pocházelo z lampy na čtení za mnou. Linkovaný poznámkový blok jsem měl plný „čmáranic“, jak jim říkal René. Wyatt v chování nastávajícího exmanžela mé klientky našel hodně špatných věcí, z nichž některé určitě pomohou vyvrátit jeho verzi příběhu, a žádný soudce se asi nebude moc dlouho rozmýšlet, než mu povolí maximálně dozorované návštěvy.

Vstal jsem, vzal si z lednice láhev s vodou a upíjel ji, zatímco jsem se zamyšleně díval z okna.

Beru jenom takové případy, jimž věřím. Bojoval jsem za znevýhodněné partnery, za děti příliš malé na to, aby jejich hlas byl vyslyšen, za teenagery, kterým systém zničil život. Šťáral jsem a hledal, dokud jsem si nebyl jistý, že mí klienti jsou připraveni, a odmítal jsem zastupovat kohokoli, u koho jsem cítil, že lže. Jednou mi zalžete a končím, vzdávám se případu. Pravda se dá zvládnout, dokážu s ní pracovat a vymyslet způsob, jak ji nechat napáchat co možná nejmenší škody, pokud by byla špatná. Ale jediná lež to všechno skončí. Už jako malé dítě jsem se naučil, že lži můžou člověka úplně zničit.

Když mi někdo lže, druhou šanci už nedostane – nikdy.

V břiše mi zakručelo tak, až mi to přerušilo tok myšlenek. Vzal jsem kabát a opustil kancelář tak, jak byla. Bez mého svolení do ní nikdo nevstoupí, ani uklízeči. Ti chodí jen tehdy, když je tam René a dohlíží na ně. Jsem velký puntičkář a nechci, aby mi do kanceláře někdo chodil, když je prázdná. Je to jeden z mých vrtochů.

Jeden z mnoha, jak by řekl René.

Pospíchal jsem po ulici a vítr mě švihal do obličeje. Ochladilo se a začalo pršet. Podzimní déšť – takový ten, který vám zmáčí oblečení a dostane se vám pod kůži bez ohledu na to, co na sobě máte. Při vstupu do nedalekého baru jsem se otřásl chladem. Sundal jsem si kabát, vytřepal z něj alespoň trochu vlhkosti a potom jsem zamířil ke svému oblíbenému rohovému boxu. Na páteční večer bylo v baru překvapivě prázdno, což mi vyhovovalo. Objednal jsem si malého čepovaného guinnesse a jejich domácí hamburger. Potřeboval jsem maso a sacharidy. Kromě sendviče před několika hodinami jsem nic jiného nejedl.

Posadil jsem se na hodně osezenou lavici s tenkým čalouněním na sedadle a se dřevem hluboko zjizveným nejrůznějšími vyřezanými iniciálami, daty a srdíčky dávno mrtvých lásek. Vzal jsem do ruky telefon a přepnul profil na osobní. Měl jsem tam několik e-mailů od prodejců reklam, ale ty jsem vymazal. Pár osobních zpráv od přátel, kteří chtěli zajít na večeři nebo na nějakou show, na něž jsem rychle odpověděl, že už bohužel něco mám, a nakonec jeden od matky.

S palcem vznášející se těsně nad hlavičkou e-mailu jsem se zarazil, protože jsem si nebyl jistý, jestli ho chci číst zrovna teď, počkat s ním na později nebo smazat bez čtení. Přišel jsem do baru kvůli uvolnění a odpočinku. E-mail od matky by na mě asi účinkoval úplně opačně.

Odložil jsem telefon, vzal guinness a dlouze se napil. Rozhlédl jsem se po místnosti a zachytil pohled jedné ženy u baru. Ani na okamžik pohledem neuhnula a pevně se mi dívala do očí.

Na ramena jí ve vlnách spadaly stříbrošedé vlasy, které volně visely podél pěkného obličeje. Na špičce nosu seděly brýle, které jí dodávaly rozpustilý vzhled. Jestli jsem to mohl posoudit ve srovnání s rozměry baru, byla malá. Na sobě měla modrý kabát, který si přehodila přes ramena, jako by se chtěla chránit před chladem. Stejně jako já před sebou měla guinness. Pozvedla jej k přípitku beze slov a já jsem s úsměvem zvedl svou sklenici, ale potom jsem se zase vrátil k telefonu. O sexuální dobrodružství se starší ženou jsem zájem neměl – ani s takhle atraktivní. Pak jsem se rychle podíval znovu, protože mi připadala povědomá, ale nedokázal jsem ji zařadit. Přinesli mi burger a já jsem matčinu zprávu vymazal bez čtení a zaplašil myšlenky na tu pěknou ženu u baru. Měl jsem hlad.

Znovu jsem přepnul profily a zkontroloval ten pracovní, i když jsem věděl, že cokoli důležitého by už předtím zvládl René. Spíš jsem chtěl zkontrolovat, co se stalo během dne, a podívat se, jestli nepřišlo něco nového, co by vyžadovalo mou pozornost.

Při jídle jsem roloval na displeji. Pořádný burger byl plný sýra a slaniny a uspokojil můj hlad. Zhltl jsem salát a hranolky, načež jsem talíř odstrčil a objednal si další malé pivo. Během čekání jsem dopsal zprávy.

Když přede mnou přistál guinness, zvedl jsem pohled a chtěl poděkovat. Ke svému překvapení jsem však uviděl tu ženu, jíž jsem si všiml u baru a která teď stála u mého stolu s rukou stále ještě na sklenici, kterou přede mě postavila.

„Je alkohol nejlepším způsobem, jak získat vaši pozornost?“ zeptala se. Hlas měla jemný, skoro až lyrický – prostě příjemný.

Zavrtěl jsem hlavou. „Omlouvám se, ale svou pozornost zrovna teď zaměřuju na práci.“

Posadila se do boxu naproti mně. „Výborně. Doufala jsem, že to řeknete.“

Opřel jsem se a prohlížel si ji. Trochu šokovaně jsem si uvědomil, že to vůbec není starší žena. I když měla vlasy stříbrošedé, obličej byl mladý. Určitě byla mladší než já – bylo mi šestatřicet –, odhadoval jsem ji spíš tak ke třicítce. Její pleť měla barvu slonové kosti, ale tváře byly lehce zardělé – jenom jsem nevěděl, jestli alkoholem nebo rozpaky. Teď neměla brýle, takže jsem viděl jasně zelené oči – čisté a ostře kontrastující s barvou vlasů a pleti. Nebyla vysoká – odhadoval jsem to spíš na podprůměr, i když jsem neviděl, jak vysoké má podpatky. Byla tak nějak křehká, podle mého názoru možná až moc hubená. Přesto však něco v jejím pohledu a křivka úst naznačovaly inteligenci, vtip a sílu pod povrchem.

Povzdechl jsem si. „Poslyšte, zlatíčko, sice mi to lichotí, ale momentálně nejsem k mání.“ Promnul jsem si zátylek. „Byl to dlouhý týden a přišel jsem v klidu na pivo a něco k snědku.“

Barva ve tvářích ztmavla, ale nehodlala ustoupit. „Teda, vy ale máte ego! To po vás vyjedou všechny ženy, které vidíte?“

„Obvykle jo,“ pokrčil jsem rameny.

Tiše se zasmála a přitáhla si kabát pevněji kolem ramen. „Nepřišla jsem vám dělat žádné nemravné návrhy, pane Smithersi.“

Vyzývavě jsem zvedl obočí. „Teď jsem ale v nevýhodě. Vy víte, kdo jsem já, ale já vás neznám.“

Natáhla ke mně ruku. Byla malá a snadno by se vešla do mé mnohem větší. „Fiona.“

„Těší mě, Fiono. Můžu k vám být upřímný?“

Zvážněla. „Upřímnost preferuju, pane Smithersi.“

„Protože jste mě ujistila, že jste mi nepřišla dělat návrhy, nejsem si jistý, co chcete nebo co potřebujete, ale dnes na to není vhodný večer.“ Posunul jsem jí po stole vizitku. „Jestli chcete, abych něco daroval na nějakou charitu, tady je odkaz na mé webové stránky, které vás nasměrují. Jestli jste reportérka, o svých případech nemluvím. A jestli máte nějaký právní problém, tak navrhuju, abyste zavolala do mé kanceláře na číslo na vizitce. Já vám pak zavolám hned, jakmile to bude možné. Popravdě to bude nějakou dobu trvat, protože momentálně mám úplně plno. Mému asistentovi řekněte, co potřebujete, on to předá dál a já vám někoho doporučím.“

„Nejde mi o peníze nebo o rozhovor. Potřebuju právníka a nechci nikoho jiného. Chci – potřebuju – vaše služby.“

Pocítil jsem záblesk hněvu. Byl jsem unavený. Měl jsem za sebou těžký týden a dlouhý víkend a ještě víc práce před sebou. Případy jsem byl zavalený a už před několika týdny jsem se rozhodl, že pokud by to nebyla nějaká krizovka, žádné nové brát nebudu. S Reném jsme vždycky nové potenciální klienty probírali, a když to bylo možné, seznámili jsme je s jinými, dobrými a váženými právníky, jimž jsem důvěřoval. Ale protože jsem si nemohl vzpomenout, že by se zmiňoval o někom, kdo se jmenuje Fiona, pochyboval jsem o tom, že by mě vůbec zkoušela kontaktovat. Prostě se rozhodla, že to vezme zkratkou, což mě nekonečně štvalo.

Vstal jsem, hodil na stůl nějaké peníze a pivo jsem tam nechal nedotčené. „Jak jsem řekl, kontaktujte mého asistenta.“

Vyšel jsem z baru, aniž bych se obtěžoval ohlédnout. Přešel jsem přes ulici a rozhodl se to odpískat a jet domů. Vydal jsem se po nájezdu na parkoviště k autu, a i když jsem si pod vousy mumlal něco o vlezlých ženských, uslyšel jsem to.

Zvuk běžících nohou za sebou.

Prudce jsem se otočil. Přes parkoviště za mnou uháněla Fiona. Zastavila se přede mnou a přerývaně dýchala. Byla malá, přinejmenším o třicet čísel menší, než bylo mých 190 centimetrů. Deštěm zvlhlé vlasy se jí přilepily k hlavě a pevně k sobě tiskla kabát.

„Prosím,“ lapala po dechu. „Nechtěla jsem vás naštvat, pane Smithersi. Prostě jsem nevěděla, co jiného mám udělat. Celý večer jsem čekala venku před vaší kanceláří, až vyjdete ven.“

Prohrábl jsem si rukou vlasy, a když jsem poznal, že je opravdu v nouzi, má zlost se pomalu rozplývala. Zblízka jsem v její tváři viděl až příliš dobře známé příznaky vyčerpání, bezesných nocí a starostí, které měla vtisknuté hluboko do kůže.

„Zavolejte mi v pondělí do kanceláře, Fiono,“ řekl jsem klidnějším hlasem. „Povězte Renému, že jsem řekl, aby vás někam protlačil.“ Alespoň vyslechnout bych ji mohl.

Zavrtěla hlavou. „Zkoušela jsem to. Ten pitbul, co máte za asistenta, mě nenechal projít.“

Reného popsala přesně, ale stejně jsem se zamračil. René nikdy nerozhodoval, ta zodpovědnost byla na mně.

„Promiňte, tomu nerozumím. Vy jste volala?“

„Ano. A taky jsem přišla do kanceláře. Řekl mi, že máte plno a že o rozhovor se mnou nemáte zájem.“

Mou pozornost upoutalo něco v jejím hlase. Znovu mě zasáhl ten povědomý pocit. „My jsme se už potkali?“ zeptal jsem se.

„Jednou,“ odpověděla. „A nebylo to tak úplně, ehm, příjemné.“

„Ale?“

„Byla jsem s manželem, s tím mužem, který se se mnou teď rozvádí. S mužem, proti němuž potřebuju vaši pomoc.“

Kdesi na okraji mozku se začala vynořovat vzpomínka. Večeře před pár lety, místnost plná právníků. Jeden konkrétní.

Přimhouřil jsem oči. „Kdo že je váš manžel?“

Otřásla se. „Scott Hutchings.“

Kapitola 4

Halton

Když takto odpálila bombu, stáli jsme na parkovišti a upírali na sebe pohledy.

Teď už jsem věděl, proč mi byla tak povědomá.

„Dobrý pokus, paní Hutchingsová. Ale ať vy a váš manžel rozehráváte jakoukoli hru – nemám zájem.“

Obrátil jsem se k odchodu, ale chytila mě za ruku. „Prosím, pane Smithersi! Já nehraju žádnou hru.“ Otočil jsem se a setřásl jsem její sevření. Když jsem se na ni podíval, tentokrát rozzlobeně, v očích jsem viděl upřímnost.

„Scott se chce rozvést. Ukončil naše manželství, pane Smithersi. Pomozte mi, prosím.“

„Proč já? Ve městě je spousta dalších právníků, zkuste některého z nich.“

„Ne, já chci vás.“

„Proč?“

„Protože Scotta nenávidíte skoro stejně jako já a protože vím, že odvedete dobrou práci.“

Toto prohlášení mě překvapilo. „Nenávist je silný cit.“

„Přesně to teď cítím – konečně.“

Pozorně jsem si ji prohlížel. „Tak já se na ten váš příběh podívám.“

Bojovně zvedla bradu. „Na rozdíl od Scotta nemám co skrývat.“ Otřásla se, jak jí tělem proběhlo dlouhé zamrazení, a já jsem si vzpomněl na její předchozí slova.

„Celý večer jsem čekala venku před vaší kanceláří, až vyjdete ven.“

Celý večer se ochlazovalo a před několika hodinami začalo pršet. Budova se zamykala v šest.

„Kde jste na mě čekala?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Ve dveřích na druhé straně ulice, abych viděla, až vyjdete. Nebo abych viděla auto.“

„Chtěla jste mi skočit před auto?“

„Kdybych musela…“ Všiml jsem si dalšího mrazivého zachvění.

Rozhlédl jsem se po téměř prázdném parkovišti. „Kde jste zaparkovala?“

Zavrtěla hlavou. „Nemám auto. Jela jsem autobusem.“

Rozhodl jsem se a uchopil ji za loket. „Pojďte se mnou.“

„Kam jdeme?“

„Odvezu vás domů.“

„Ale můj případ –“

Přerušil jsem ji zavrtěním hlavy. „Paní Hutchingsová, já neúřaduju v pátek pozdě večer na parkovišti, zatímco mi potenciální klientka umrzá. Odvezu vás domů, v pondělí můžete přijít do kanceláře a promluvíme si.“

V kapse mi klikla funkce automatického odemykání na dálkovém ovladači, a tak jsem otevřel dveře spolujezdce a naznačil jí, aby nastoupila. Jakmile vklouzla dovnitř, dveře jsem zavřel a se zmatkem v hlavě obešel auto.

O tom, že by se Hutchingsovo manželství rozpadalo, jsem neslyšel ani šeptat. Dokud si to nepotvrdím, chtěl jsem postupovat opatrně. Nechtěl jsem ale nechat ženu samotnou a prokřehlou chladem, i když to byla manželka někoho, koho nemám rád.

Vzpomněl jsem si na setkání s Fionou Hutchingsovou na té večeři, které jsem se zúčastnil. Scott tam byl, hodně pil a mluvil příliš hlasitě, stejně jako když byl v soudní síni. Zbožňoval, když na sebe mohl upozorňovat. Byl to chvastoun a lhář a já jsem se musel hodně přemáhat, abych mu neřekl, ať tu hubu zavře.

Seděli jsme u jednoho stolu a na mě vyšlo místo naproti němu. To, že jsem byl vystaven jeho společnosti, jsem málem nerozchodil. Fiona nějak skončila vedle mě, ale já jsem napřed nevěděl, že je to jeho žena. Představila se jenom křestním jménem a mluvili jsme spolu pouze krátce. Byla elegantní a noblesní, vlasy – tehdy byly víc blonďaté – měla spletené do uzlu v úrovni ramen, šaty měla střídmé. Vzpomínám si na to, že jsem si z těch několika okamžiků, kdy jsme spolu mluvili, odnesl dojem, že je okouzlující a vtipná. I když nepředstavuje můj obvyklý typ, uvědomoval jsem si také, že je atraktivní. Potom jsem ale na prstu uviděl úzký snubní prsten a do ničeho dalšího už jsem se nepouštěl – s vdanými ženami jsem se nikdy nezaplétal, to bylo další z mých pravidel. Ať už šlo o někoho, koho jsem potkal v baru, na některé z takových večeří, nebo zejména o klientky – když byla vdaná, šel jsem od toho.

V následujícím okamžiku z druhé strany stolu zaburácel Scottův hlas, tak hluboký, až zněl skoro jako zavrčení. „Fiono! Takže teď lámeš chléb s nepřítelem?“

Zrudla, a když jsem si uvědomil, za koho že to je vdaná, měl jsem co dělat, abych se neotřásl hnusem. Tolik tedy k prvnímu dojmu.

„Ale, ale, Scotte!“ zasmál se jiný právník u stolu. „Tohle je společenská akce. Když nejsme v soudní síni, můžeme spolu všichni vycházet, ne?“

Scottův výraz mluvil za všechno, i když se smál se všemi ostatními, nicméně trval na tom, aby si vyměnila místo. Potom předvedl velkou show kolem toho, jak jí přehodil ruku kolem ramen a líbal ji. Byl jsem si jistý, že přesně v tom okamžiku trochu natočila hlavu, takže polibek přistál spíš na tváři než na ústech. Po zbytek večera jsem Scotta záměrně ignoroval, i když jsem se přistihl, že čas od času na Fionu prachsprostě civím.

S ostatními lidmi mluvila jen málo a zdálo se mi, že je v rozpacích a nesvá. V některých případech se jí na tváři objevil bolestivý výraz a mě napadlo, jestli ji Scottovo chování nepřivádí do rozpaků. Vzpomínám si, jak mi přišlo, že vedle něj vypadá tak nějak nepatřičně – jako by byla příliš vznešená na to, aby byla spojována s ním. Potom mě ještě napadlo, jak může s někým tak bezohledným, jako je on, vydržet žít, pokud není ze stejného těsta. Až příliš dobře jsem věděl, že zdání může klamat. Mohla vystupovat jako sladká holčička, ale klidně to mohla být chladnokrevná mrcha, která výhodu toho, jak vypadá, používala ke svému prospěchu. Vtip a šarm zakrývající spoustu hříchů.

A přitom to byla žena, která mě před několika okamžiky prosila o pomoc – žena, která několik hodin stála v chladu, protože se zoufale snažila se mnou promluvit. Nepřipadala mi jako chladnokrevná mrcha. Něco hluboko v těch utrápených zelených očích a v prosebném tónu jejího hlasu mi říkalo, že to myslí upřímně.

Nasedl jsem do auta, stiskl tlačítko pro nastartování motoru a na její straně jsem nastavil topení silněji. „Za chvíli budete v teple,“ ujistil jsem ji.

„Díky.“

„Kde bydlíte?“

„Vyhoďte mě u metra, bude to stačit.“

Při zapínání bezpečnostního pásu jsem si povzdechl. „Teď začalo pršet silněji. Odvezu vás domů, jenom mi řekněte adresu.“

„Mississauga, pane Smithersi. Je to pro vás dlouhá cesta. Fakt by mi stačilo vyhodit u metra. Můj… pokoj je jenom pár bloků od konečné.“

„Pokoj?“ zeptal jsem se zmateně. Proč bydlí v nějakém pokoji? A proč až někde v Mississauze? Vzpomínal jsem si, že Hutchings bydlí v jedné z lepších čtvrtí Toronta.

„Odjela jsem tam potom, co Scott…,“ polkla, „… když to všechno skončilo.“ Podívala se z okénka, aby se nemusela dívat na mě. „Bydlím u jedné kamarádky.“

„Jste s ním v kontaktu?“

Otočila hlavu s jasně patrnou bolestí v očích. „Ne. Když mu volám, nebere to ani nezavolá zpátky, kromě toho, aby mi řekl, že mi zruší tarif, aby za něj už nemusel platit. Vykopl mě, pane Smithersi. Ukončil naše manželství, dal mi nějaké peníze a odvezl mě do hotelu. Skoro mi ani nedal čas sbalit si tašku – bylo to, jako by mě tam už nemohl vystát. Vzal mi klíče od domu. Byla jsem v šoku a neměla jsem kam jinam jít, takže jsem Joanne vděčná za velkorysost.“

Zatímco jsem její slova zpracovával, chvíli bylo slyšet jen předení motoru a tiché hučení ventilátoru.

Ať už se stalo cokoli, ať už došlo k čemukoli, tak jestli mluvila pravdu, Scott Hutchings se ke své ženě choval jako naprostý parchant. To zjištění mě ani trochu nešokovalo, ale chtěl jsem znát celý příběh.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Halton.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.