Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Barvy noci

Vydání první

Copyright © 2021 by Jayne Ann Krentz

Copyright © 2019 by Jared Curtis: Naděje a láska

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2468. publikaci

Přeloženo z anglického originálu All the Colors of the Night vydaného

nakladatelstvím BERKLEY, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York v roce 2021

Český překlad © 2021 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1692-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1693-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Amanda Quick

BARVY NOCI

Jako vždy Frankovi, s láskou

Dílo konat bez naděje je jak v mrtvou půdu sít,

ni naděje bez cíle nemůže žít.

Samuel Taylor Coleridge

Naděje a láska

„Netuším, kdo vlastně jsem,“ říkáváš,

„ani proč v rukou svírám jenom prach,

jako kdyby karty, co rozdány mi byly,

jsem při hře obětovat musel na oltář.“

„Jako by moje já,“ jak je to zřejmé,

„už dávno odvál čas

a nic z toho, oč tady pokouším se,

nedá jménu mému místo neochvějné.“

Jméno a hra, to není cesta, jíž se dát,

abych půdu pod nohama našel;

to naděje a láska povedou mě spíš

k tomu, co osudem mým má se stát.

Teď a tady žij a naslouchej i nitru v stínu,

ač sotva slyšet ten hlas,

co volá jen jméno tvé

navzdory světu hlučícímu.

Ten hlas zpívá trpělivě, je nejlepší tvůj druh

a tóny jeho způsobí pak, že uzavře se kruh.

– Jared Curtis

Kapitola 1

„Proč byste mě měl zabít?“ podivila se Sierra Rainesová. „Já jsem přece jenom zprostředkovatel.“

„Je mi líto, slečno Rainesová,“ prohlásil Parker Keegan a namířil na ni pistoli. Zbraň se mu mírně třásla v ruce. Keeganovy oči byly divoké chtíčem – ne sexuálním, ale jiným typem šílenství, a stejně tak nebezpečným. „Obávám se, že tohle je konec naší spolupráce.“

Další bláznivý, posedlý, paranoidní sběratel, pomyslela si Sierra. Měla jsem to předvídat. Problém spočíval v tom, že většina jejích klientů se dala popsat jako bláznivá, posedlá či paranoidní – a obvykle šlo o nějakou děsivou kombinaci všech tří vlastností. Kdyby se vyhýbala všem sběratelům a obchodníkům s paranormálními artefakty, kteří spadali do jedné či více z těch tří kategorií, během jediného dne by byla bez práce.

Z Keegana se nicméně vyklubal větší problém než z většiny její klientely. Jednak tu byla ta zbraň. Jen velice málo sběratelů a obchodníků, s nimiž spolupracovala, naštěstí zašlo tak daleko, aby na ni vytáhlo pistoli, i když jeden či dva se vytasili s velkými noži, a pak tu byl ten děsivý chlápek, který se ji pokusil zavřít do kufru auta, jež měl v úmyslu shodit z mola jezera Lake Washington. Větší část sběratelů ráda uzavřela úspěšnou transakci a chtěla s ní dál obchodovat. Pomalu, ale jistě si budovala pověst, že je spolehlivá a diskrétní.

Nemělo by ji nijak překvapovat, že její nové povolání má pár háčků. Ve všech jejích předchozích pokusech objevit své poslání došlo k omylům a obřím katastrofám. Už o sobě začínala uvažovat jako o sériovém vrahovi kariéry.

Stáli v Keeganově soukromé galerii. Stejně jako výstavní síně většiny sběratelů, kteří byli posedlí artefakty, jež nějak souvisely s paranormálnem, se místnost nacházela ve sklepě. Ve velkém domě nikdo jiný nebyl a nejbližší sousedé se nacházeli o míli dál po silnici. Kdyby ji Keegan zastřelil, nikdo by prásknutí pistole neslyšel.

„Nechápejte to špatně, slečno Rainesová,“ promluvil Keegan. „Jsem vám velice vděčný, že jste ten artefakt našla a dodala mi ho tak promptně a diskrétně. Problém spočívá v tom, že teď víte příliš mnoho o mé sbírce a mých obchodních záležitostech.“

Keegan nevypadal nijak zvlášť nebezpečně. Byl vyzáblý, malý a ve středním věku, působil tak trochu jako pedantský akademik. Jestli se ale Sierra během posledních několika měsíců něco naučila, pak to byl fakt, že vzhled sběratelů a obchodníků mohl vždy klamat.

Zrcadla však nikdy nelžou, ne někomu s jejím talentem. A tady čirou náhodou jedno bylo – velké, ozdobně rámované zrcadlo z devatenáctého století – visící na zdi přímo za Keeganem. Když zapojila svůj talent, viděla odraz jeho energetického pole. Nestabilní byl jediný způsob, jímž by se dalo popsat.

Ne že by potřebovala zrcadlo, aby k takové diagnóze dospěla, pomyslela si.

„Jsem agentka Trezoru, pane Keegane,“ oznámila, hlas zdvořilý, ale pevný. „Víte stejně tak dobře jako já, že pan Jones nebude skákat radostí, pokud bude při této práci zavražděn jeden z jeho prostředníků.“

„Problém v podobě pana Jonese jsem vzal v úvahu. Nedělejte si starosti, slečno Rainesová, vaše tělo nebude nikdy nalezeno. Mám v úmyslu panu Jonesovi oznámit, že se vám artefakt nalézt nepodařilo. Bude přesvědčený, že jste ho ukradla a utekla s ním.“

„Ne,“ namítla Sierra. „Tomu neuvěří. S panem Jonesem do křížku přijít nechcete.“

„Jonese se nebojím,“ vybuchl Keegan.

Zněl však, jako by se snažil přesvědčit spíš sám sebe než ji.

„Není důvod mě zabíjet,“ řekla jemně. „Získal jste ten artefakt. Pan Jones si vybudoval pověst na důvěryhodnosti. Pokud se ho jeho klienti nepokouší podvést, udržuje jejich tajemství v tajnosti. Stejně jako jeho agenti.“

„Bohužel mám jisté potíže s důvěrou,“ prozradil Keegan.

„No nepovídejte. Já čirou náhodou taky.“ Věnovala mu svůj nejoslnivější úsměv a nenuceně si sundala jednu elegantní černou koženou rukavici. „A proto jsem samozřejmě během všech fází dodání velice opatrná.“

Keegan se zamračil. „Co to má znamenat?“

Sierra zvedla ruku k malému medailonku, který měla kolem krku. Otevřela ho a odhalila uvnitř zrcadlo. Nebylo to klasické zrcadlo, ale spíše plochý kruh z vysoce reflexního křišťálu.

„Nebudu vás nudit zdlouhavým vysvětlováním, jak tohle funguje,“ pravila. „Na to by byla potřeba složitá fyzika. Ve skutečnosti potřebujete jen vědět, že omdlíte.“

„Omdlím? Jste blázen. Proč bych omdléval? Jsem ve výborné kondici. Jsem totiž vegan.“

Rychle se soustředila a přesměrovala trošku žáru přes zrcadlový křišťál, odrážející proudy Keeganova energetického pole přímo proti němu. Odražené vlny vyslaly do jeho aury cosi podobné elektrickému šoku a efektivně ho zkratovaly.

Keegan ztuhl. Oči se mu zachvěly a vzápětí zavřely. Zbraň mu vypadla z ruky a pak klesl na podlahu, aniž by vydal jediný zvuk.

Nato se ozvalo ostré křupnutí, jak pěkné zrcadlo z devatenáctého století na zdi popraskalo a proměnilo se v pavučinkovou síť prasklinek.

Nejdůležitější je kontrola, připomněla si Sierra. Pokud šlo o přesměrování energie skrz křišťál, byla zatraceně dobrá, ale pokud byla nervózní, mohlo se stát ledacos. V tomhle případě to byla škoda, protože to staré zrcadlo v sobě rozhodně neslo něco paranormálního. V dobrém stavu by se na černém trhu dalo prodat za spoustu peněz.

Nicméně měla větší problémy. Prsty ji pálily. Několikrát máchla rukou v instinktivním, avšak naprosto marném pokusu si ruku ochladit. Rychle si natáhla koženou rukavici.

„Sakra,“ zamumlala. „Sakra, sakra, sakra.“

Několikrát se zhluboka nadechla a zatnula zuby, dokud pálení nezačalo ustupovat. Po použití talentu na plné obrátky vždycky dostala nepříjemný paranormální šok, ale nyní to bolelo víc než obvykle, protože se ještě nevzpamatovala z vážného popálení, které se jí stalo při poslední práci. Její smysly teď měly ve zvyku reagovat přehnaně na cokoliv, co nějak souviselo se znepokojivými nadpřirozenými vibracemi. Nikdy se jí příliš nezamlouvalo, když přišla do fyzického kontaktu s cizími lidmi, protože netušila, co má čekat od jejich energetického pole, ale v poslední době se pro ni stal prostý dotek extrémně stresujícím zážitkem.

Její matka jí poradila, aby používala kožené rukavice. Vyrobil jí je jeden rodinný přítel, který se vyznal v paranormální fyzice. Kůže představovala docela slušnou izolační látku. Ne tak dobrou jako ocel nebo sklo, to jistě, ale rozhodně mnohem elegantnější. Kdyby používala rukavice z kroužkového brnění nebo vyrobené ze skla, jen by přitáhla nechtěnou pozornost.

Sierra zavřela medailonek a pospíšila si přes galerii. Klekla si vedle Keegana, ale nechtělo se jí sundávat rukavici, aby mu zkontrolovala pulz na krku. Naštěstí se mu celkem normálně zvedala hruď a zase klesala. Byl naživu, i když v bezvědomí. Nedalo se říct, jak dlouho v tomto stavu zůstane nebo co si bude pamatovat, až se probere.

Na ničem z toho ovšem nezáleželo. Pro ni byl obchod uzavřený. Ona svoji práci odvedla. Kupující nedodržel svou část úmluvy. Už tak bylo zlé, že se ji přitom pokusil zavraždit. Ten parchant nezaplatil účet a Jones z toho nebude moc nadšený. Keegan už si v budoucnu služby agenta Trezoru rozhodně neobjedná.

Navíc zařídí, aby se zprávy o tom, že je Keegan nebezpečný a šílený, rozšířily mezi všemi zprostředkovateli na volné noze, kteří pracovali na trhu pacifického severozápadu. Pro Keegana bude obtížné, ne-li přímo nemožné, najmout si dalšího spolehlivého dodavatele. Bude nucený spolupracovat s nájezdníky, kteří jsou ovšem ještě nebezpečnější než on.

Přesunula se k vitríně a trhla sebou, když zvedla starobylý stolní kalendář, který právě doručila. Jeho vibrace cítila i přes koženou rukavici. Ta věc byla vážně žhavá. Rozhodně se jednalo o artefakt z jedné ze ztracených laboratoří. V kanceláři, v níž byl před desítkami let používán, absorboval silné paranormální záření. Zachytila také šepot paniky. Ten, kdo tam ten kalendář zanechal, byl vyděšený. U relikvií ze ztracených laboratoří, které dodávala, nešlo o nic neobvyklého. O zbytkových emocích začala uvažovat jako o nadpřirozeném otisku na artefaktech, jež nějak souvisely s tajným vládním projektem Bluestone.

Stolní kalendář vložila zpátky do kožené aktovky, kterou použila k jeho přenosu, a zamířila ke dveřím.

„Ven se vyprovodím sama,“ oznámila Keeganovi v bezvědomí. „A jen aby bylo jasno, my dva už spolu v budoucnu spolupracovat nebudeme.“

Vyšla schodiště vedoucí ze sklepa do přízemí velkého domu a pospíchala potemnělou chodbou k zadním dveřím. Když přijela, záměrně zaparkovala za sídlem, aby snížila možnost, že si jejího auta všimne nějaký kolemjdoucí. Navíc z bezpečnostních důvodů zakryla poznávací značku vozidla.

Do Keeganova domu se také vydala složitou, zdlouhavou cestou, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje. Nájezdníci se občas táhli za zprostředkovateli jako supi v naději, že se zmocní relikvie ještě předtím, než bude předána klientovi.

Venku rychle přeběhla lehkým mrholením ke svému černému SUV. Vozidlo vypadalo jako bambilion jiných aut na silnicích pacifického severozápadu, ale byla na něj hrdá. Představovalo totiž dosud její největší investici v nové kariéře. Ještě dlouho ho bude splácet. Ne že by měla na výběr. Zprostředkovatel nemohl fungovat bez robustního, spolehlivého vozu. SUV bylo navíc v zavazadlovém prostoru vybaveno ocelovou uzamykatelnou skříňkou. Ocel představovala efektivní izolátor a blokovala většinu paranormální energie.

Vyhoupla se za volant, batoh a koženou aktovku odhodila na sedadlo spolujezdce, nastartovala a vyjela po dlouhé, úzké příjezdové cestě k hlavní silnici.

Když jí dům zmizel z dohledu, zastavila, aby pistoli hodila do jezera. Nemělo smysl nechat ji tu povalovat, protože by to mohlo vést k otázkám ohledně její přítomnosti v domě. Nejhorší scénář byl ten, že Keegan půjde na policii a obviní ji z nepovoleného vstupu do domu, ačkoliv to bylo nepravděpodobné. Sběratelé se úřadům vyhýbali ze stejného důvodu jako ostatní na trhu artefaktů: o takovou pozornost nikdo nestál. Člověk ovšem nikdy neví jistě, jak bude rozčilený sběratel reagovat. Všichni byli vysoce nepředvídatelní.

Jakmile zbraň zmizela pod hladinou, odkryla poznávací značku SUV a vrátila se zpátky na silnici.

Spokojená s tím, že ji nikdo nesleduje, v poklidu přejela most 520 Bridge a mířila k jasným světlům seattleského centra. Už bylo po půlnoci a provoz byl jen slabý. Seattle v poslední době vzkvétal díky technologickému průmyslu, ale v brzkých ranních hodinách to bylo dosud relativně klidné místo. To jí vyhovovalo, protože spousta jejích obchodů se konala právě v tomto čase.

Vjela přímo do uličky na Pioneer Square, do staré, historické části velkoměsta. Úzká silnička mezi cihlovými budovami byla osvětlená jen slabou žlutou žárovkou nad jedněmi neoznačenými dveřmi. Bylo to místo, jemuž se rozumní lidé intuitivně vyhýbali, obzvlášť v noci.

Zaparkovala přímo před těmi neoznačenými dveřmi. Ze stínů vestibulu se vyloupla urostlá postava v tmavé bundě a pletené čepici a loudala se k okýnku u řidiče. Otevřela dveře.

„Mám vám zaparkovat, slečno Rainesová?“ zeptal se hlas, který jako by pocházel z nějakého kamenolomu.

„Ne, díky, Bricku. Nezdržím se moc dlouho.“ Sierra popadla batoh a koženou aktovku a seskočila na dlažbu. „Jenom tu něco nechám a pak pojedu domů se trochu vyspat. Byla to dlouhá noc.“

Podala mu klíče a pár dolarů.

„Žádný problém,“ prohlásil Brick. „Auto tu na vás může počkat, dokud se nevrátíte.“ Pohlédl na černou aktovku. „Takže něco vracíte, hm? Pan Jones z toho nebude moc nadšený.“

„Ani já nejsem.“

Následovala Bricka po třech schodech ke vstupu. Dveře byly dřevěné a pokryté odlupující se malbou. Když jste se na ně dívali, nikdy byste nepoznali, že pod tím obložením se nachází pevné ocelové pláty. Jistě, ani při pohledu na Bricka by člověk netušil, že má pod bundou pouzdro se zbraní.

Fajn, ta zbraň by vás možná tak trochu napadla.

„Jak dopadlo rande s Deandrou?“ zeptala se, zatímco sledovala, jak Brick otevírá dveře.

Brick se rozzářil jako neonový nápis. „Proběhlo skvěle. Udělal jsem tu starodávnou věc, co jste navrhovala. Večeře a kino a pak jsme zašli na skleničku, abychom si popovídali o tom filmu. Deandra se ve filmech vyzná. O víkendu máme další rande, až skončíme tady v Trezoru.“

„To je úžasné. Jsem moc ráda, že se všechno vydařilo.“

„Díky, že jste mě přesvědčila, abych ji pozval ven,“ řekl Brick. „Musel jsem sebrat veškerou kuráž. Když souhlasila, sotva jsem tomu dokázal uvěřit.“

„Měla jsem tušení, že byste se k sobě vy dva hodili. Hodně štěstí.“

„Díky.“

Brick ji uvedl do potemnělé haly. Na dvou skládacích židlích si hověli muži z bezpečnosti provádějící kontrolu. Jeden byl plešatý, ve středním věku. Druhý byl mnohem mladší a obvykle nervózní. Vyskočili a na uvítanou se uculili.

„Dobrý večer, gentlemani,“ prohodila.

„Proč mám pocit, že ta předávka nedopadla dobře?“ zeptal se plešatý hlídač.

„Nejspíš budete jasnovidec, Clyde,“ konstatovala Sierra.

„Máte tušení, kolikrát za noc musím tenhle vtípek poslouchat?“ odfrkl si Clyde. V atmosféře kolem něho se pohnula energie. Měl značný intuitivní talent, což z něj dělalo ideálního bezpečáka. Nadzvedl obočí, když uviděl koženou aktovku. „No, no, no. Vypadá to, že kupující odstoupil od smlouvy.“

„Nespokojený zákazník?“ zeptal se ten rozčilený s chápavým pohledem.

„Spíš nespokojený zprostředkovatel,“ oznámila Sierra. Položila koženou aktovku a batoh na pás snímacího zařízení. Pak si sundala koženou bundu, posadila se na nedalekou stoličku a zula si kožené boty.

Většina prostředníků se oblékala do spousty kůže, která se stala neoficiální uniformou této profese, ale nešlo o žádnou módní záležitost. Zprostředkovatelé nosili kůži ze stejného důvodu jako motorkáři – kvůli ochraně. Když jste pracovali v branži, která zahrnovala hodně paranormálních artefaktů, museli jste být připraveni na občasné překvapení v podobě šoků. Stačilo se jen letmo dotknout té nejnevinněji vypadající relikvie a přes smysly vám přejel ohromující blesk. Kůže ten otřes umenšovala.

Přidala bundu a boty k ostatním věcem na pásu a pak prošla kovovým detektorem. „Mimo jiné nebyly prostředky převedeny na můj účet tady u Trezoru. Takže jsem nedostala zaplaceno.“

„Jestli jste nedostala zaplaceno, pak pan Jones neshrábne provizi,“ konstatoval Clyde. „Šéf nebude moc rád.“

„Není jediný, kdo z tohohle obchodu není nadšený,“ zabručela Sierra.

„Nebojte se, pan Jones už s tím idiotem nikdy obchodovat nebude,“ oznámil ten nervózní.

„V to rozhodně doufám.“ Sierra vzala koženou aktovku, batoh, bundu a boty na druhé straně pásu. „Uklidňuje mě, že Keegan už nebude přes Trezor provádět žádné další transakce. Pan Jones nikdy netoleruje zákazníky, kteří neplatí svoje účty. Navíc na mě ten cvok vytáhl zbraň.“

Clyde tiše zapískal. „Tím je to tedy vyřešené. Pan Jones nesnáší, když nějaký klient vyhrožuje agentovi.“

„Až se roznese, že ho Jones vykopl z Trezoru, Keegan už nesežene žádnou spolehlivou zprostředkovatelskou agenturu, která by s ním chtěla spolupracovat,“ prohlásil ten nervózní.

Clyde zabručel. „Patří mu to.“

Obchodování se žhavými artefakty na černém trhu s sebou přinášelo spoustu rizik pro všechny zainteresované strany. Obsesivní sběratelé, podvodníci, falešní obchodníci, nemilosrdní zprostředkovatelé a nájezdníci byli všichni součástí nebezpečného ekosystému – nemluvě o občasných paranormálních netvorech. Pro běžné lidi, kteří nevěřili v nadpřirozeno, byli takoví tvorové tématem legend a nočních můr, ale když jste pracovali v podsvětí, brali jste je vážně.

Což všechno vysvětlovalo úspěch Ambrose Jonese a jeho prospívajícího dodavatelského podniku. Zprostředkovatelé, kteří pracovali pro Trezor, získávali několik důležitých benefitů. Jones fungoval jako prostředník mezi kupujícími a prodávajícími. Žhavé relikvie schraňoval ve svém vlastním soukromém sejfu, dokud nebyly předány druhé straně. Zajišťoval bezpečný převod velice značných obnosů peněz, které s danými obchody souvisely. A pokud se něco pokazilo, tak jako dnes v noci, potrestal delikventa. Oplátkou za tyto požitky si bral štědrou provizi.

Stojí to za každý cent, pomyslela si Sierra.

Uprostřed chodby se otevřely dveře. Rocková hudba trochu zesílila, ale stále byla ztlumená. Z kanceláře vyšel Jones. Sierra si všimla, že světla v místnosti svítí jen slabě. Usmála se. Pan Jones měl dnes večer schůzku se svou dámou. Byla si docela jistá, že zná totožnost té ženy.

Jones založil Trezor před pár lety. Nikdo toho o tomto muži zřejmě moc netušil. Bylo mu něco málo přes čtyřicet, tmavé vlasy mu na spáncích prokvétaly stříbrem, ale udržoval se ve výborné kondici. V elegantních, na míru šitých kalhotách, černém roláku a černém pomačkaném saku, což byla zřejmě jeho uniforma, vypadal velice dobře. Jeho tvář a profil se hodily ke zbytku těla – silné, dokonce pohledné rysy, pokud se vám líbili chladnokrevné typy à la pistolník.

Sierře připadal zajímavý, ovšem to bylo tak všechno. Rande s ním by bylo nejspíš neobvyklé, ale intuice jí napovídala, že by ji s ním nečekala žádná budoucnost. A protože se Jones nikdy nescházel s vlastními agentkami, dokonce i možnost zajímavé schůzky nepřicházela v úvahu.

Celkově vzato byla připravená vzdát se randění úplně, protože to bylo akorát deprimující. Toužila poznat někoho, s kým by bylo alespoň možné sdílet společnou budoucnost, stejně jako chtěla práci, která by ji ukotvila a uspokojovala by ji. Byla dobrá v ověřování pravosti a předávání žhavých artefaktů, ale nepřipadalo jí, že by to chtěla dělat po zbytek svého života.

Jones se na ni podíval. „Co se stalo?“

„Keegan se mě pokusil zabít,“ oznámila Sierra.

„Očividně se mu to nepodařilo. K tomu vám, mimochodem, blahopřeju. Zajímalo by mě, jak si mohl myslet, že by mu prošla vražda agenta Trezoru?“

„Je to sběratel.“ Sierra pokrčila rameny. „Ti nejsou zrovna proslulí svojí stabilitou. Měl prostě dost talentu na to, aby si myslel, že je ten nejchytřejší člověk v místnosti.“

„Okamžitě zruším jeho členství v klubu.“ Jones si ji pozorně prohlédl. „Vypadáte, že byste si dala něco k pití. Dneska je to na mně.“

„Díky, to by se mi hodilo, ale radši pojedu domů a naliju si skleničku tam.“

„Chápu.“ Jones zvedl černou tašku. „Najdu pro ten artefakt jiného kupce.“

Zašel zpátky do své kanceláře. Než se dveře zavřely, Sierra zaslechla smyslný ženský hlas. Usmála se, protože ho poznala. Molly Rosserová byla prvotřídní obchodnice s relikviemi.

„Stalo se něco při předávce?“ zeptala se Molly.

„Jedna z mých nejlepších agentek byla dnes v noci téměř zavražděna,“ oznámil Jones. „Takže se musím postarat o pár věcí. Obávám se, že se budu muset dneska rozloučit.“

„Rozumím,“ zaševelila Molly.

Molly se k Jonesovi dokonale hodí, pomyslela si Sierra. Zvládala jeho neobvyklé podnikání, jeho mocný talent a nebezpečnou stránku jeho osobnosti s chladnou jistotou. Sama měla navíc velice silné schopnosti.

Dveře k Jonesovým soukromým prostorám se zavřely.

Clyde se naklonil k Sieře a tlumeně řekl: „Mezi námi a tady Nervózou, myslím, že se nám pan Jones zakoukal do slečny Rosserové.“

„To mě nepřekvapuje,“ odtušila Sierra. Obula si boty a oblékla bundu. „Jsou pro sebe jako stvoření.“

„Je od vás hezké, že jste je představila,“ prohlásil Nervóza. Uculil se. „Šéf má poslední dobou docela dobrou náladu.“

Kapitola 2

O chvíli později Sierra zajela do podzemní garáže jednoho z nablýskaných bytových komplexů ve čtvrti South Lake Union. Vypnula hřmící motor SUV a chvíli tiše seděla a kontrolovala postranní zrcátka a extra široké zpětné zrcátko pro případ, že by nebyla sama. Ve skle se neodrážely žádné aury.

Spokojeně vzala batoh, vystoupila z auta a svižným tempem zamířila k výtahu. Fakt, že v zrcátkách neodhalila žádné aury, neznamenal, že se nikdo nemůže ukrývat na nouzovém schodišti nebo za rohem betonové zdi. Zrcátko v medailonku fungovalo docela dobře v případě jednoho na jednoho a na krátkou vzdálenost, ale mělo svá vážná omezení.

Kartou aktivovala výtahy, neuvolnila se však, dokud nedojela do dvanáctého poschodí a neocitla se v bezpečí ve svém malém dvoupokojovém bytě.

Útulný byl termín, jímž realitní agent malý prostor popisoval. Sierra se toho slova držela, protože znělo mnohem optimističtěji než přecpaný. Z hlediska financí by dávalo větší smysl vybrat si některou z malinkatých garsonek, ovšem věděla, že by tam měla potíže se svojí klaustrofobií. Vyrostla na jednom venkovském ostrově v San Juanu, obklopená hustými lesy a skalnatým prostředím. Životu ve velkoměstě se musela přizpůsobit, a nebylo to pro ni lehké.

Jako agentka Trezoru pracovala necelé čtyři měsíce. Stále se snažila vzpamatovat z finanční ztráty, kterou utrpěla, poté co přišla o práci v Ecclestoneově aukční síni v Portlandu. Mezitím si opakovala, že jí nevadí bydlet v malém bytečku. Stejně jako u ostatních agentů pracujících pro Ambrose Jonese, její „kancelář“ sestávala z kóje v podzemí nočního klubu Trezor.

Ze zvyku překontrolovala byt, s medailonkem v ruce, aby se ujistila, že je doopravdy sama. Na každé zdi se třpytila zrcadla. Měla dojem, že prostor díky nim působí větší. A navíc měla zrcadla ráda.

Spokojená s tím, že se pod postelí neskrývají žádní zombíci a ve skříních žádní paranormální netvoři, se převlékla do pyžama a bačkor a odťapkala do kuchyně, aby si nalila velkou, léčivou skleničku vína. Měla za sebou velice dlouhou noc – a taky velice ztrátovou noc.

Posadila se k jídelnímu pultu a zvedla telefon. Záměrně ho s sebou nebrala, když se vydávala předat nějaký artefakt. Pravidla Trezoru určovala, aby s sebou agenti nosili při práci co možno nejméně elektroniky. Díky tomuto bezpečnostnímu opatření bylo obtížnější je vypátrat.

Zaváhala, než telefon zapnula. Smysly měla stále napjaté adrenalinem smíšeným s vyčerpáním. Nejspíš by měla počkat do rána, než si zkontroluje vzkazy. Pan Jones se ale mohl rozhodnout, že jí dá jinou práci, aby jí vynahradil to fiasko s Keeganem. Jestli po té příležitosti neskočí, nabídne předávku jinému agentovi.

Upila trochu vína, zhluboka se nadechla a mobil zapnula. Moc zpráv na ni nečekalo, což mohla přičítat faktu, že momentálně neměla mnoho přátel. Její bývalí kolegové z Ecclestoneu se s ní přestali stýkat po skandálu, který otřásl exkluzivní aukční síní od základů.

Někdo prostě musel převzít vinu za falešné umění a starožitnosti, jež odborníci v aukční síni oceňovali a prohlašovali za pravé. Klienti, kteří byli podvedení, požadovali krev. V sázce byla firemní pověst. Když se objevily zvěsti, že tím podvodníkem byl nový společník z oddělení amerických starožitností, ředitel skočil po příležitosti obětovat na oltář Sierru. Julian Mather, muž, s nímž se scházela, byl první, kdo zmizel. Kolegové, jež považovala za své přátele, se vypařili krátce poté.

Sierra si říkala, že to chápe. Nikdo, kdo chtěl přežít ve světě výtvarného umění a starožitností, si nemohl dovolit udržovat vztah s osobou, která údajně obchodovala s falzifikáty a padělky. Pověst byla vším. Takže, jasně, chápala to. Nicméně to bolelo.

Ani jí nepomohlo, že ztráta práce jen dokázala, že měli její rodiče pravdu. Znovu. Nehodila se do normálního světa, do světa, v němž na ty, kteří tvrdili, že mají nějaký nadpřirozený talent, bylo pohlíženo s hlubokým podezřením nebo, což bylo podobně znepokojující, s děsivou fascinací. Během práce u Ecclestoneu se ze všech sil snažila své schopnosti tajit, ale potřeba neustále skrývat tuto svoji část byla stresující, a navíc to nepomáhalo, když se chtěl člověk s někým trochu sblížit. Ukázalo se, že jeden z nejrychlejších způsobů, jak zpackat rande, je povědět svému protějšku, že ho vašimi paranormálními silami můžete bez problémů poslat do bezvědomí. Spousta lidí v takzvaném normálním světě nebyla tak úplně v pohodě, pokud šlo o nadpřirozeno.

Ještě k tomu existoval další problém, který ztěžoval, aby vás lidé brali za normální. Byla vychována v čemsi, co sociologové nazývají záměrná komunita, jež byla založena vybranou skupinou umělců, ztroskotanců, neohipíků, senzibilů – falešných i skutečných – a dalších hledajících alternativní cestu životem. Šlo o to, že ve Výpravě, jak se daná komunita jmenovala, neměl žádný z jejích přátel či sousedů problém s konceptem paranormálna.

Důvodem bylo, že spousta obyvatel, včetně jejích rodičů a prarodičů, pocházela z Fogg Lakeu, venkovského městečka nacházejícího se hluboko v horách státu Washington, které bylo proslulé tím, že nadpřirozené události byly považovány za normální. K tomuto přístupu existoval jistý důvod – ve Fogg Lakeu bylo paranormálno normální.

Před desítkami let, v druhé polovině dvacátého století, se stalo Fogg Lake bezděčným subjektem vládního experimentu, který se hodně nepovedl. Exploze v tajné laboratoři ukryté v nedalekých jeskyních zahalila celou oblast podivnou mlhou plnou neznámé paranormální radiace. Místní několik dní prospali, a když se probudili, zjistili, že je ledacos jinak – že oni jsou jiní. Schopnost vidět aury byla zničehonic ve Fogg Lakeu naprosto všední záležitostí. Spousta lidí začala mít vidiny. Jiní slyšeli podivné hlasy nebo vnímali barvy, jež neměly žádná jména.

Rozsah nadpřirozených schopností se různil a nedlouho poté začalo být jasné, že změny proběhly až na úrovni DNA. Výsledkem bylo, že Sierra a další potomci těch, kteří žili ve Fogg Lakeu v době toho, co bylo následně označováno jako Incident, byli také obdařeni paranormálními talenty.

První zpráva na telefonu pocházela od její babičky, která jí připomínala, že dědovy narozeniny budou už za tři týdny během Měsíčních slavností. Sierra poslušně odpověděla, že už se moc těší, a připomněla si, že ještě musí obstarat vhodný dárek. Na tenhle problém se bude muset soustředit. Nebylo lehké vymyslet ideální narozeninový dar pro muže, který se pyšnil životem plným rozjímání, meditace a studia filozofie. Nejspíš zase skončí u obvyklé alternativy – lahve dobrého vína.

Druhá zpráva byla od Gwendolyn Swanové, majitelky obchodu se starožitnostmi na Pioneer Square. Ráda bych vás najala na ověření pravosti artefaktu, který má prý neobvyklý původ…

Na černém trhu byl termín neobvyklý původ kódem pro předmět, který vypadal, že vyzařuje paranormální vibrace. Obchod Swanové se na takové relikvie specializoval. Když Sierra začala pracovat ve velice konkurenčním zprostředkovatelském businessu, Gwendolyn Swanová jí pomohla získat pověst osoby s opravdovým talentem tím, že se jí zeptala na názor na několik artefaktů. Sierra jeden z nich identifikovala jako padělek a ostatní jako položky, které by mohly pocházet z laboratoře projektu Bluestone. Swanová, sama se silnými schopnostmi, byla potěšena. To pak přesvědčilo Ambrose Jonese, aby dal Sieře šanci.

Gwendolyn Swanová platila dobře a Sierra byla vděčná za příjem navíc. Peníze, které vydělávala jako zprostředkovatelka pro Trezor, byly dobré, ale Jones jí nemohl dávat všechny zakázky. Agenti tedy mohli uzavírat i další kontrakty. Rozhodně by se jí teď něco hodilo jako náhrada za ztracené peníze z dnešní noci.

Poslední zpráva pocházela od jejího otce. Stiskla Zavolat zpět. Byron Raines se ozval po prvním zazvonění.

„Co se děje?“ zeptal se.

Usmála se. Její otec měl hlas básníka – nejspíš proto, že jím opravdu byl.

„Jak to víš?“ podivila se. „Jedna předávka se nepovedla.“

„Jak nepovedla?“

„Klient se mě pokusil zabít. Musela jsem použít svůj medailonek, abych se z toho dostala.“

„Zlatíčko, vím, že se o sebe dokážeš postarat. Nicméně tvoje matka a já si vážně nemyslíme, že by pro tebe byla tahle zprostředkovatelská branže to pravé ořechové.“

„Já vím, tati, ale jsem v tom dobrá. Obvykle. A po tom, co se stalo u Ecclestoneu, s tebou souhlasím – do normálního světa taky nezapadám.“

Nastala krátká pauza.

„Potřebuješ básničku?“ zeptal se Byron.

„Jo. Jedna by se hodila.“

Některé děti vyrůstaly se čtením pohádek na dobrou noc. Ona během dětství poslouchala před spaním písně od své matky a básně od svého otce.

„Myslím, že vím o jedné, která by ti mohla pomoct,“ uvažoval Byron.

„Od tebe?“

„Ne, tuhle báseň, která mě napadla, napsal někdo jiný. Dej mi pár minut, než ji najdu. Pošlu ti ji mailem.“

„Díky, tati. Mám tě ráda. A mamku taky.“

„Taky tě mám rád, holčičko. Brzy se uvidíme, až dorazíš domů na Měsíční slavnosti. Ach, a nezapomeň, že má tvůj dědeček narozeniny.“

„Nezapomenu. Těším se, až všechny uvidím.“

Sierra ukončila hovor a tiše seděla, upíjela víno a snažila se vypustit páru.

Báseň přistála v její schránce o chvíli později. Přečetla prvních pár veršů a usmála se. Otec měl dar na nalezení nebo napsání básně, která šla přímo k jádru problému.

„Netuším, kdo vlastně jsem,“ říkáváš,

„ani proč v rukou svírám jenom prach,

jako kdyby karty, co rozdány mi byly,

jsem při hře obětovat musel na oltář.“

Dočetla básničku a pak dopila víno.

„Pochopila jsem, tati,“ řekla prázdnému pokoji. „Budu dál hledat to pravé ořechové.“

Kapitola 3

Klub Mlha nebyl tím nejexkluzivnějším nočním klubem v Las Vegas – ani zdaleka. Vítaný byl každý, kdo byl ochotný zaplatit rozumné vstupné. Nicméně jeho umístění, pár bloků od Stripu v tlumeně osvětlené uličce mezi dvěma obřími hotely a parkovacími garážemi kasina, zaručovalo, že tam zabloudilo jen velice málo turistů.

Zvenčí klub vypadal jako typický druhořadý vegaský podnik, včetně kyselinově zelené LED vývěsky hlásající název zařízení a slogan Ztraťte se v mlze. Byl to takový malinkatý vtípek. Majitel, Hank Sheffield, pocházel z Fogg Lakeu ve Washingtonu, odtud tedy ten název a narážka na mlhu.

North Chastain strčil do dveří, kývl na pozdrav svalnatému vyhazovači a postavil se k zábradlí, aby přelétl pohledem dav na nižším patře. Snažil se působit, že jen obhlíží scénu a hledá nějaké přátele a známé na tanečním parketu. Pravda však byla, že musel chvíli počkat, až si jeho oči zvyknou na tlumené osvětlení a blýskající stroboskopy. Ty zpropadené brýle, které musel nosit, mu bránily v použití jeho nadpřirozeného nočního zraku.

Brýle byly navržené tak, aby vypadaly jako zrcadlovky, ale čočky byly unikátní – šlo o supermoderní krystaly, které pocházely z laboratoře Nadace. Podle doktorů byly vším, co stálo mezi ním a těmi ďábelskými halucinacemi. Čočky možná zachránily jeho zdravý rozum, ale nedokázaly zarazit neustálé zhoršování jeho talentu. Experti ho varovali, že nakonec, nejspíš během několika měsíců, bude jeho druhé vidění pryč.

Ještě před pár týdny bral svůj speciální zrak jako samozřejmost. Pro něho byl svět o půlnoci oslnivým místem, kde se dokázal pohybovat se stejnou lehkostí jako během dne. Jeho talent mu umožňoval vnímat energii, jež byla viditelná pouze po setmění. Paranormální záře zaplavovala oblohu. Proudy a vlny světla ozařovaly svět množstvím odstínů a stínů, jež neměly žádné pojmenování. Barvy noci byly kouzelné, opravdový zázrak.

Nešlo jen o vzrušení, které cítil, když sledoval svět po setmění, jež mu bude po zbytek života chybět. Díky své schopnosti byl zatraceně dobrý agent, jeden z nejlepších. Dokázal vypátrat paranormální monstra i v té nejtemnější noci. Když zapojil svůj druhý zrak, stopy zločinců vířily v zuřivém žáru.

Pokud oslepne, bude ho to stát jeho práci, to jediné, v čem byl dobrý – lovení netvorů. Byl to jeho způsob, jak každému v Nadaci dokázat, že jsou Chastainové důvěryhodní, čestní a loajální, jeho způsob, jak překonat dědečkovu pověst zrádce.

Až ztratí talent úplně, nebude už patřit sem do klubu. K čertu, Nadaci už nebude nic platný. Bude si muset najít novou kariéru v normálním světě.

Fajn, už je na čase přestat se utápět v sebelítosti.

Čočky brýlí se přizpůsobily tlumenému osvětlení klubu. Prošel mezipatrem k baru. Hank Sheffield za ním naléval drinky. Když uviděl Northe, popadl lahev whisky z nejvyšší poličky a skleničku.

„Říkal jsem si, kdy se tu ukážeš,“ prohodil Hank. Postavil sklenku na nablýskaný pult a nalil do ní trochu drahé whisky. „Zbytek týmu se sem přihrnul už před pár hodinami.“

„Zaskočil jsem do Oblasti 51, abych si dal pár partiček blackjacku,“ vysvětlil North. Zvedl whisky a vypil půl skleničky.

„Měl jsi štěstí?“

„Trochu,“ odpověděl North. Shrábl pár stovek babek. Nejspíš by vyhrál i víc, ale nikdy nesázel vysoko. Sázení byla přece jen hra. Výhry byly rozhodně lepší než prohry, nikdy ho to však moc nebavilo.

Hankův výraz zostražitěl. „Bylo v Oblasti padesát jedna hodně lidí?“

Poprvé ten večer pocítil North záblesk pobavení. Ten klub patřil Hankově bývalé ženě Jeanie. Nebylo žádným tajemstvím, že ti dva stále bydleli ve stejném domě a bezpochyby spali ve stejné posteli, ale usoudili, že nejsou dobrými obchodními partnery. Po rozvodu si Jeanie otevřela Oblast 51 a stala se Hankovým hlavním konkurentem. Oba cílili na stejnou klientelu – zaměstnance, konzultanty, personál muzea a výzkumníky pracující pro Nadaci. Tajnůstkářská organizace věnující se všemu paranormálnímu měla sídlo právě v Las Vegas.

„Bylo tam docela rušno,“ prohodil North, odhodlaný zůstat neutrální. „Mimochodem, Jeanie říkala, že ti přeje hodně štěstí.“

Hank si odfrkl. „Kecy. Jeanie mi ještě nikdy v životě štěstí nepřála.“

„Fajn, ve skutečnosti prohlásila, že jestli tě někdy přestane bavit vést tenhle stánek s hotdogy, uváží, že tě najme jako barmana.“

Hank přikývl. „To zní jako moje Jeanie. Dneska večer jsem se bavil s pár dalšími agenty z tvého týmu. Říkali, že to šlo dobře.“

„Našli jsme chlapíka, kterého jsme hledali,“ potvrdil North. „Sériového vraha, který používal svoje paranormální vibrace, aby nalákal oběti.“

Nebylo třeba zmiňovat, že tenhle případ je nejspíš poslední, kdy byl s týmem venku v terénu. Jestli zůstane u Nadace, skončí za stolem. To nedopadne dobře, ne pro něho.

„Takže jste dostali jednoho z netvorů. Dobrá práce.“ Hank složil paže na baru. „V tom případě, proč nejsi dole na parketu a nekupuješ drinky jedné z těch milých dam, které se sem přišly trochu pobavit?“

„Dej mi čas,“ řekl North. „Noc je ještě mladá.“

„Je jedna ráno.“

„Myslel jsem, že tady je vždycky půlnoc.“

Atmosféra v klubu byla stejná jako ve většině jiných vegaských nočních podniků – spousta intimních stínů, hodně energie, pulzující hudba a taneční parket osvětlený oslepujícími stroboskopy. Taky se tu vznášela umělá mlha ozářená fluorescentní zelení. Skutečné vibrace, ty, které sem lákaly pravidelné hosty, vytvářela řada paranormálních artefaktů vystavených v průhledném plastovém trezoru od podlahy do stropu uprostřed místnosti.

Předměty uvnitř vypadaly poměrně obyčejně. Kancelářské židle z poloviny století, popelníky, kovová kartotéka a pár starodávných černých pevných telefonů byly uspořádány na stupňovitých skleněných poličkách a osvětleny zářivou zelenou mlhou. Všechny artefakty patřily ke standardním vládním starodávným přebytkům. Ovšem v určité době ve své minulosti se každá ta starožitnost nacházela v jedné ze ztracených laboratoří projektu Bluestone. Každá z nich absorbovala určitý druh paranormální radiace, dost na to, aby někdo s jistým stupněm nadpřirozeného vnímání tu energii dokázal vycítit.

Možná přichází o svůj výjimečný noční zrak, ale ostatní smysly mu stále fungovaly. Díky faktu, že byl nabuzený z toho, co považoval za svou poslední operaci v terénu, si žár v atmosféře uvědomoval ještě intenzivněji. Byl neklidný, nervózní a, fajn, možná deprimovaný. Potřeboval něco, jak ze sebe ty pocity setřást. Sex by mohl představovat dočasné řešení, jenže většinu lidí v téhle místnosti znal. Byli to kolegové, spolupracovníci a přátelé. Sex s někým, s kým pracujete, býval obvykle chybou, ačkoliv všichni věděli, že se tohle konkrétní nedopatření stávalo v Nadaci poměrně často. Sám ho učinil při více než jedné příležitosti, ačkoliv si dával pozor a vybíral si ženy, jež pracovaly v laboratořích nebo muzeu, ne někoho z vlastního týmu.

Ovšem sex s někým, kdo ví o jeho prognóze, by byl naprostá katastrofa. Klidně by se vsadil, že všichni dnešní hosté v klubu vědí, co se mu děje. To poslední, co potřeboval, byl sex z lítosti.

A když už jsme u toho, poslední dobou ho sex stejně nijak zvlášť nezajímal. Žil s Damoklovým mečem nad hlavou a čekal, kdy nadobro zmizí poslední kousky jeho nočního zraku. Nepomáhalo mu, že se neodvažoval pořádně vyspat. Uchyloval se ke krátkým zdřímnutím, nastavoval si budíky, aby se často budil a ujistil se, že mu brýle nespadly.

Existovaly ještě další důvody, proč nechtěl spát. Hluboký spánek s sebou přinášel sny, a on byl ve svých snech vždycky na pokraji pádu do propasti plné absolutní temnoty.

Neodvažoval se sundávat brýle na víc než pár vteřin. Dokonce si je bral i do sprchy. Doktoři ho varovali, že každá minuta, kterou stráví s nechráněným zrakem, zvyšuje riziko, že se ztratí v přízračných halucinacích.

„Už bylo na čase, abys dorazil. Kde jsi byl?“

North se otočil a uviděl Jakea Martindalea. Oba patřili do stejného týmu agentů. Byli víc než kolegové, byli to přátelé. Jakeovi věřil a byl si jistý, že Jake důvěřuje jemu. Jakeovi bylo úplně fuk, že je North vnukem neblaze proslulého Griffina Chastaina, muže, o němž se věřilo, že zradil svou zemi. Jasně, všichni v Nadaci předstírali, že na minulosti nezáleží. Hříchy otců se neměly přenášet na syny a vnuky. Ovšem North věděl, že ve skutečnosti existuje spousta lidí pracujících pro Nadaci, kteří zpochybňují bezúhonnost Griffinových potomků.

„Ještě jsem na chvíli zaskočil do Oblasti 51,“ vysvětlil North. „Vypadá to, že večírek právě začal.“

„To jo. Spousta lidí tu bude do úsvitu.“ Jake zvedl lahev piva v přípitku. „Dneska jsme odvedli dobrou práci, kámo.“

„Jo, to odvedli.“ North ťukl skleničkou o Jakeovo pivo. „Tak proč popíjíš sám u baru? O co jde? Nikdo s tebou nechce tancovat?“

Jake se rozhlédl po místnosti. „Nechce se mi na parket.“

North se opřel o pult a sledoval Jakeův pohled k boxu, u něhož seděli muž a žena. Ti dva byli blízko u sebe a usrkávali koktejly. Grant Wallbrook a Kimberly Tollandová byli vědci, kteří pracovali v jedné z laboratoří Nadace. Wallbrook byl chytrý, ambiciózní výzkumník se spoustou titulů před a za jménem. North si byl zatraceně jistý, že je Kimberly stejně inteligentní jako Wallbrook – sama měla pár titulů – ovšem postrádala charismatickou energii muže sedícího vedle ní. Byla to atraktivní žena s brýlemi a působila klidným a pilným dojmem. Jake po ní tajně pásl už celé měsíce.

„Dobrá,“ ozval se North. „Teď už chápu, proč utápíš svůj smutek tady u baru.“

„Wallbrook ji k něčemu využívá,“ zamumlal Jake. „Vím to. Nezáleží mu na ní. Je to sebestředný narcista.“

„Dej tomu čas. Je to chytrá ženská, určitě na to přijde sama.“

„Jasně. Ale nejspíš jí stejně ublíží. A i kdyby ho dokázala prokouknout, nepůjde se vyplakat k chlapovi jako já. Vybere si někoho jiného s PhD za jménem. Já jsem jen ztroskotanec, který loví zločince za peníze.“

„Ty máš dneska vážně náladu, co? Dej si ještě pivo.“

„Dobrý nápad.“ Jake zvedl ruku, aby mávl na Hanka.

„Podívej se na to z té lepší stránky,“ pobídl ho North.

„Co to bude za stránku?“

„Mám pocit, že z tebe Victor Arganbright brzy udělá vedoucího týmu agentů. Jsi dobrý a on to ví.“

Jake přimhouřil oči. „Mluvíš o tom, že bych převzal tvoji práci, že jo? O takové povýšení v kariéře nestojím.“

„Oba víme, že nepotrvá dlouho, než mě Arganbright z týmu stáhne. Až úplně oslepnu, nebudu mu už k ničemu.“

„Sakra, chlape. Nemůžu uvěřit, že se ti to vážně děje.“

„Kdybys musel nosit tyhle zatracené brýle ve dne v noci, tak bys tomu uvěřil.“

„Myslím, že oba potřebujeme další drink.“

„Brilantní plán,“ konstatoval North.

Přijít o jedinou práci, ve které byl dobrý, bylo už tak dost špatné. O svém největším strachu nepověděl nikomu – dokonce ani doktorům nebo svým rodičům. Bál se, že přijde o příčetnost, stejně jako o talent. Dělalo mu starosti, že dokonce ani speciální čočky v těch brýlích ho nedokážou zachránit. Halucinace se každým dnem zhoršovaly.

Nikdo nechtěl pracovat s osobou s talentem jakéhokoliv druhu, která by mohla být duševně a psychicky labilní. To platilo dvojnásob, pokud ta řečená osoba byla čirou náhodou vnukem Griffina Chastaina, muže, který údajně prodal některá tajemství projektu Bluestone bývalému Sovětskému svazu. Fakt, že Griffin dočista zmizel, poté co zradil svou zemi, každého přesvědčil, že byl v tichosti popraven sovětským špionem, který ho najal.

Griffin Chastain se ztratil nedlouho poté, co se narodil Northův otec Chandler. North věděl, že jeho táta nesl celý život na svých ramenou tíhu hanby, již Griffin uvalil na rodinné jméno. North navíc ve velice mladém věku pochopil, že část té ostudy dopadla i na něho.

„Tvým směrem míří aspoň nějaké dobré zprávy,“ prohodil Jake.

North sledoval, jak se z davu vynořila dlouhonohá brunetka v těsných červených šatech. Zastavila se před ním a svůdně se na něho usmála.

„Zatancujeme si?“ zeptala se.

Jmenovala se Larissa Whittierová. Pracovala v muzeu Nadace. Byla chytrá, talentovaná a ambiciózní. Párkrát si vyšli, ale brzy začalo být oběma jasné, že zůstanou jen přátelé.

Northovi se podařilo vykouzlit úsměv. „Díky, Larisso, ale jsem utahaný. Byl to dlouhý den.“

A čekala ho ještě delší noc. Věděl, že by se zoufale potřeboval prospat. K tomu, aby mohl spoléhat na své paranormální smysly, aby si doplnil energii, potřeboval udržet vnitřní rovnováhu nutnou k tomu, aby nespadl do propasti, jež se kolem něho rozprostírala na několika frontách. Měl tušení, že až se nakonec sesype, bude to drsné. A až se probudí, jeho talent bude pryč. Nebo se zblázní. Nebo obojí.

„Slyšela jsem, že jste s týmem dostali toho sériového vraha, kterému říkají Pavouk,“ prohodila Larissa. „Gratuluju. Vy agenti obvykle tak úspěšný případ s radostí slavíte.“

„Nerad to přiznávám, ale existuje drobná možnost, že už jsem moc starý, než abych po uzavření případu pařil,“ ušklíbl se North.

Mluvil vesele a klidně, ale Larissa se na něho chápavě zadívala.

„Je všechno v pohodě?“ zeptala se tiše.

Sakra. Tohle není dobré. Jestli si lidé, kteří ho znají, začnou všímat změny v jeho náladě nebo chování, pak bude mít vážné potíže.

„Jen jsem utahaný, nic víc,“ ujistil ji. „Zatancujeme si jindy?“

„Jasně.“ Larissa se uculila a poplácala ho po paži. „Jdi domů a trochu se vyspi, starochu.“

„To mám v plánu.“

Larissa se začala otáčet, pak se však zarazila. „Zapomněla jsem ti říct o svých novinkách.“

Usmál se na ni. „Nech mě hádat. Přiřadili tě k projektu Fogg Lake.“

Nedávné objevení jedné ze ztracených laboratoří v jeskyních nedaleko venkovského městečka Fogg Lake otřáslo celou Nadací a zároveň ji nadchlo. Každý ambiciózní vědec tam chtěl vyrazit na průzkum.

„Jsem nadšená. Odjíždím zítra s jedním z muzejních týmů. Strávíme tam pár měsíců. Tohle je ten největší objev v historii Nadace. V té staré ztracené laborce čeká ledacos na objevení. Nemůžu se dočkat, až začneme.“

„Gratuluju,“ řekl North. Myslel to vážně. „Zasloužíš si být v týmu.“

„Díky.“ Larissa se rozesmála. „Slyšela jsem, že podmínky na nalezišti jsou tak trochu spartánské. Žádné noční kluby, mobily nefungují a ve městě je jenom jedna restaurace. Většina lidí z Nadace bude bydlet v karavanech.“

„Určitě se ti to bude líbit,“ ujistil ji North. „Budeš odhalovat neuvěřitelné záhady. Tolik historie se ztratilo, když uzavřeli projekt Bluestone. Nedá se říct, co na vás v těch jeskyních čeká.“

„Já vím. Jsem vážně vzrušením bez sebe. Dávej na sebe pozor a uvidíme se za pár měsíců, až tam skončím.“

„Jasně.“

Larissa se postavila na špičky a láskyplně ho líbla na tvář. Pak zmizela zpátky v davu.

North ji pozoroval, jak se připojuje ke skupince lidí na druhém konci místnosti. Všechny je znal. Byli to přátelé. Kolegové. Členové týmu. Před pár měsíci by byl s nimi a vychutnával si radost z úspěšně zakončeného případu.

Došlo mu, že vážně flirtuje s depresí.

Možná přece jen nebyl dobrý nápad zastavit se v klubu. Doufal, že se tu rozptýlí, ale všeobecné veselí na něho mělo spíš opačný účinek.

„Uvidíme se zítra, Jakeu,“ prohlásil.

„Už jdeš?“ podivil se Jake. „Tak brzo?“

Spíš pozdě, pomyslel si North.

„Jo,“ přitakal. „Jdu domů.“

Sám.

Kapitola 4

Vyšel do pouštní noci. Vzduch byl teplý a příjemný, ale svět po setmění už pro něho nebyl podivuhodným zážitkem, který bral za samozřejmý od doby, co se u něho rozvinul jeho talent.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Barvy noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.