Il Boemo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniel Freeman

Il Boemo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Rytina Antona Niederhofera. Tato rytina se objevila v posmrtně vydané črtě o Myslivečkovi (1782), jejímž autorem je František Martin Pelcl, a další verze byla přiložena k úryvkům rukopisu Myslivečkovy opery Tamerlán. Vznikla v Praze po Myslivečkově smrti, a není proto jasné, zda podobizna skutečně zobrazuje Myslivečka, či spíše jeho dvojče Jáchyma, který v té době působil v Praze jako mlynář a Niederhoferovi mohl snadno posloužit jako náhradní model.

© Daniel E. Freeman, 2021

Translation © Petra Johana Poncarová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7601-543-2

ISBN e-knihy 978-80-7601-551-7 (1. zveřejnění, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-7601-552-4 (1. zveřejnění, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-7601-550-0 (1. zveřejnění, 2021)

Obrazy opomíjeného skladatele

Nejasný obraz hudebního skladatele Josefa Myslivečka (1737–1781) se v českém kolektivním vědomí z generace na generaci původně formoval nejspíš pod vlivem příběhu vyprávějícím o pražském rodákovi, jenž dosáhl velkého úspěchu v Itálii a po nehodě skrýval svou znetvořenou tvář pod (zlatou) maskou. Na základě tohoto zlidovělého pražského mýtu zřejmě Jakub Arbes v roce 1884 napsal romaneto Il divino Boemo o velkém umělci, jehož hudbu v Itálii milovali natolik, že jej nazvali „božským Čechem“.

Pod vlivem Arbesova textu napsal v roce 1927 Karel Jonáš libreto pro stejnojmennou operu plzeňského rodáka Stanislava Sudy. Ta neměla možnost zasáhnout širší publikum; byla uvedena pouze v rodném městě nevidomého skladatele, a to v letech 1927, 1934 a 1941. Podle dostupných informací se zabývá posledním obdobím života starého, nemocného a zadluženého „božského Čecha“ umírajícího na slámě ve svém prázdném rozprodaném paláci. Ještě před nedávnem se odmítl oženit s nejslavnější italskou zpěvačkou. Ta se mu pomstila tím, že způsobila neúspěch jeho opery Armida a přivedla tak Myslivečka na mizinu. Plzeňská opera vrcholí scénou, kdy se božskému Čechovi přichází ona diva omluvit, pláče, maestro ji velkoryse utišuje a se vzpomínkami na milovanou Prahu umírá.

V roce 1946 vydal Jaroslav Čeleda knihu Josef Mysliveček, tvůrce pražského nářečí hudebního rokoka tereziánského. Zabývá se Myslivečkovým životopisem před odchodem do Itálie, jeho rodinou i návštěvou Prahy v roce 1768. Myslivečkovu hudbu jako takovou nerozebírá vůbec. O to víc je titul knihy absurdní. Od roku 1948 bylo pro české historiky či muzikology víceméně vyloučené cestovat do italských archivů a zajímat se o skladatelovu italskou dráhu. Není tedy divu, že česká muzikologie po celá desetiletí zůstala v zajetí takových „témat“, jako je například takzvaný vliv českomoravského nápěvu na Myslivečkovy neapolské árie nebo ohlasy a šíření Myslivečkových italských děl v „domácím prostředí“.

Italskému životu Josefa Myslivečka se zevrubně věnuje teprve román Sonji Špálové vydaný v roce 1958. Il divino Boemo propojuje historická fakta s fikcí. Rozvíjí mýtus slavného skladatele nazývaného „božským Čechem“, představuje si jeho dětství v šáreckém mlýně, vykresluje chlapce určeného k mlynářské profesi, popisuje vztah s rozdílným bratrem, první vzplanutí, italskou dráhu hudebního skladatele naplněnou úspěchy i povrchními milostnými pletkami, ale také nenaplněnou láskou k obyčejné dívce z lidu. Čechy se opět navrací v okamžiku Myslivečkovy smrti, kdy se zchudlému a opuštěnému skladateli vybavují obrazy rodného mlýna, kde býval jako chlapec šťastný a kde se cítil v bezpečí.

V roce 1965 vyšel v češtině román Zapomenutá historie ruské spisovatelky Marietty Šagiňanové, v originále vydaný v roce 1964. Těžko říci, nakolik ji ovlivnila kniha Sonji Špálové, či která z autorek strávila více času studiem dobových pramenů. Ruská autorka buď podlehla automatismu doby, anebo prostě musela jako úlitbu rudým bohům svou knihu občas proložit kratičkou úvahou o dělnické třídě a podobných otázkách. Tuto jinak poctivou knihu charakterizují i další myšlenky poplatné své době, jako je například líčení mírumilovného Slovana týraného snědými italskými jižankami.

Tyto knihy vyšly v poměrně vysokém nákladu, dočkaly se několika dotisků a je velmi pravděpodobné, že prvky romantické legendy, dobový kolorit a vylíčení slunné Itálie na mnohé čtenáře silně zapůsobily. Je možné, že právě tyto knihy výrazně přispěly k faktu, že Josef Mysliveček zůstává známou figurou českého panteonu. Také nevíme, jak dalece s těmito knihami souviselo uvedení několika Myslivečkových děl v následujících letech.

V 60. letech byla každopádně v Opavě uvedena opera Medonte, pro kterou poskytla partituru právě Marietta Šagiňanová, a Il gran Tamerlano spolu s muzikologickou konferencí v Brně. Inscenace pak byla ještě hrána v Národním divadle začátkem 70. let. Úroveň pěvců, které tehdy měla k disposici divadla v Opavě, Brně či Praze, jistě nemohla divákům ani zdaleka zprostředkovat hudbu, již slýchali italští posluchači 18. století v podání nejslavnějších operních hvězd své doby, se kterými Mysliveček běžně pracoval. Jeho hudba je natolik náročná na virtuózní kvalitu pěveckých výkonů, že zejména party psané pro kastráty a pro koloraturní soprán mohou v neumělém podání působit přímo odstrašujícím dojmem. Mohou dokonce vyvolat v posluchači podezření, že Mysliveček nebyl dobrým skladatelem. Jediným poučením, které si můžeme odnést ze zážitku se slabými pěvci, je pochopení, proč bylo obsazení velkých oper tak důležité, proč se divadla 18. století rvala o nejlepší pěvkyně a pěvce a proč za ně platila tak horentní sumy.

Státní vědecká knihovna vydala v roce 1978 publikaci Jaromíry Kratochvílové Josef Mysliveček: výběrová bibliografie a v roce 1981 pak vyšel Josef Mysliveček Rudolfa Pečmana. Ani jedna z těchto publikací nebyla nijak průlomová a nevzbudila větší zájem o Myslivečkovo dílo.

Na konci 80. let publikoval Stanislav Bohadlo první opravdu celistvou, vědeckou publikaci s širším rozhledem, nikoli zaměřenou pouze na úzce české záležitosti. Jedná se o první střídmý, vědecký a moderní pohled na Myslivečka. Tuto útlou, ale velmi přesnou a pečlivě sestavenou knížku s názvem Josef Mysliveček v dopisech vydal na konci 80. let brněnský časopis Opus musicum. Obsahuje veškeré (tehdy známé) dochované Myslivečkovy dopisy, dále dopisy Myslivečkem se zabývající a úryvky z dobového tisku. Tyto prameny doprovází autorův zasvěcený komentář. Stěžejním materiálem knihy jsou úryvky z dopisů Leopolda a Wolfganga Mozartových, ve kterých se zachoval jediný psychologický popis Myslivečka, kterého Mozart charakterizuje jako muže plného „ohně, ducha a života“.

Z dalších textů o Myslivečkovi již zbývají v Čechách jen různé dílčí odborné a novinové články. Ty často hýří nepřesnostmi, mnohdy i naprosto špatnou interpretací faktů. K ukázkovému nepochopení, či dokonce k manipulaci, patří častokrát se opakující „důkaz“ nesmírné Mozartovy úcty a obdivu k českému příteli, když je citována jeho věta z dopisu abbé Bullingerovi, že „Mysliveček byl muž, jenž všechny dvorní hudebníky držel v nejuctivější bázni už pouhou svojí přítomností“. Tato věta je ve skutečnosti zcela jasně sarkastická a naráží na fakt, že byl Mysliveček zohaven (přišel o nos), a všichni věděli, že si „za své neštěstí může sám“, jak napsal Leopold Mozart, „protože vedl neřestný život a má nyní ostudu před celým světem“. Wolfgangovi samozřejmě nechceme a nemůžeme jeho žertík vyčítat. Svedlo ho k němu zklamání, protože mu Mysliveček nezařídil zakázku na operu pro Neapol, jak předtím slíbil. Wolfgang byl v té době ve velmi svízelné finanční a existenční situaci. Fakt, že si na rozdíl od Myslivečka nedokáže sehnat jedinou italskou zakázku, ho velmi trápil. Ke dvěma ironickým prohlášením na Myslivečkovu adresu mohla vést také Wolfgangova potřeba získat u poněkud despotického otce důvěru a svolení k tomu, aby mohl dál cestovat sám po světě. Za tím účelem potřeboval podtrhnout svou morální bezúhonnost a cudnost ve vztahu k ženám. I proto zřejmě píše otci, že není žádný neřestník jako Mysliveček, že je čestný a mravný Mozart.

V Itálii je Mysliveček známý jen mezi hrstkou historiků, muzikologů a hudebníků a vzniklo o něm jen několik článků. V Reggio Emilia byl uveden v roce 1979 Il gran Tamerlano. V roce 1981 vydal Dario della Porta knihu Josef Myslivecek, profilo biografico-critico. Jeho krátký text se opírá o kusé znalosti, různé nepřesnosti a několik informací z archivů. Nenavazuje na předchozí práce, jelikož autor nemohl číst v češtině či v ruštině.

Jako bezdětný a svobodný cizinec neměl Mysliveček čas v Itálii zakořenit. Neměl ani přátele, kteří by měli chuť o jeho odkaz pečovat. Takovéto zapomnění není zcela výjimečné, existuje řada dalších zapomenutých či opomíjených italských skladatelů opery seria, jejichž díla zapadla, jelikož celý žánr upadl v 19. století v nemilost. Krom toho Mysliveček vděčí za ticho, jež se kolem něj rozhostilo, také německé muzikologii, která neměla chuť oslabovat Mozartův mýtus velmi zajímavými souvislostmi o jeho přátelství s dalším zaalpským skladatelem, který mladého génia ovlivnil. Ve velkých světových operních slovnících Mysliveček dodnes mnohdy chybí, anebo je stručně označován za skladatele českého původu, známého pro svůj neřestný život. Čeští historikové naopak fakt, že Mysliveček zemřel na syfilis, vždy důsledně opomíjeli. Z nakládání s Mozartovými dopisy vidíme, jak mohly být různé kusé informace použity k dezinformaci. Stejně tak mohly být jiné věty raději ignorovány, aby mohl autor textu stavět pomník národního hrdiny. Tyto vlastenecky motivované tendence upravovat ožehavá fakta jsou ostatně běžné. Podobně se nesmělo vědět ani o syfilidě, kterou byl postižen Bedřich Smetana, autor Prodané nevěsty. Bohatě stačilo, že autorem libreta této národní opery byl udavač, který se dokonce zasloužil o uvěznění snoubence vlastní dcery… Smetanův mozek byl záměrně ztracen ve chvíli, kdy mělo dojít k jeho zkoumání, které by bývalo venerickou nemoc zřejmě potvrdilo.

Oslnivý úspěch filmu Miloše Formana Amadeus spočíval nejen v příběhu, vizuální atraktivitě filmu a v Mozartově hudbě, ale také v tématu. Film přišel s neservilním pohledem na velikána a zábavně a neotřele představil divákům potřeštěného, rozjíveného génia. Výrazně se odlišil od tradiční kulturní produkce, která v minulosti ukazovala velké umělce převážně jako důstojné, nadlidské hrdiny kteří, jak řekl sám Formanův Amadeus, „serou mramor“. Tento film významně ovlivnil zájem publika o Mozartovu hudbu a o jeho dobu. Miloš Forman chtěl dál rozvíjet své zkušenosti s kostýmním filmem, s hudbou a s kulturou 18. století, a proto zamýšlel natočit film o Myslivečkovi. Zapomenutý skladatel českého původu s tragickým koncem však nebyl dostatečně komerčně slibný a ani oscarovému režisérovi se nepodařilo projekt prosadit.

V posledních desetiletích není Mysliveček zapomenut zcela, objevilo se i několik inscenací jeho oper, avšak zatím pouze L’olimpiade v podání dirigenta Václava Lukse a orchestru Collegium 1704 učinila Myslivečkově hudbě zadost co do kvality. Tato nádherná opera, zkomponovaná na Metastasiovo libreto, byla nastudována s vynikajícím mezinárodním obsazením. V Praze měla nárok na pouhých osm repríz, pak odjela na několik dalších do Francie a do Lucemburska. V Itálii se nepodařilo najít jediné divadlo, které by disponovalo dostatečnými prostředky, aby ji mohlo koprodukovat. Opera se setkala s velkým úspěchem u kritiky, nicméně zůstala bez naděje na další uvedení. V roce 2014 vznikl můj dokumentární film Zpověď zapomenutého. Na tomto filmu se podíleli jako odborní poradci již zmíněný Stanislav Bohadlo i americký muzikolog Daniel E. Freeman. Existence tohoto snímku a jeho minimální viditelnost samozřejmě také nezměnila nic na tom, že je Josef Mysliveček dodnes vnímán jako záhadná a neznámá postava a marginální autor.

Dvanáct let po vydání americké monografie Josef Mysliveček, „Il Boemo“: The Man and His Music se dílo Daniela Freemana konečně dostává i k českému čtenáři. Na jaře 2022 vyjde v českém překladu rozšířené a doplněné vydání původní obsáhlé studie, která kromě Myslivečkovy biografie obsahuje také muzikologický rozbor jeho hudby a celou řadu partitur. Knížka, kterou držíte v rukou, byla redukována tak, aby posloužila nejširší veřejnosti jako stručný úvod do Myslivečkova života a hudby. Daniel Freeman vychází z práce všech jeho výše jmenovaných předchůdců historiků, muzikologů a spisovatelek a shrnuje poněkud roztříštěné vědecké poznatky do celistvého textu. Přináší pouze fakta, a jelikož jich není mnoho, seznamuje nás i s různými dohady, avšak pokaždé upozorňuje, že zmíněná informace není ověřená, a uvádí na pravou míru řadu rozšířených mýtů.

Tato publikace vychází v době, kdy vstupuje do kin i můj film Il Boemo. Filmová postava Josefa Myslivečka vychází z pečlivého studia historických pramenů. Josef se však ve filmu stává – a jinak to ani nelze – fikcí. Hudbu k filmu nahrál Václav Luks a Collegium 1704. Nahrávka – spolu s dalšími skladbami, které nejsou ve filmu použity – vyjde samostatně. Měla by výrazně rozšířit znalost Myslivečkovy hudby. A nejen ona: britská pianistka Clare Hammond nahrála v roce 2019 veškeré Myslivečkovy klavírní koncerty, ve stejném roce vyšla i kompletní nahrávka oratoria Adamo ed Eva pod taktovkou belgického dirigenta Petera Van Heyghena a existují plány na řadu dalších publikací. Doufejme, že v tomto kontextu přispějí knihy Daniela Freemana k návratu zapomenutého skladatele na světlo světa.

O životě Josefa Myslivečka se nejspíše žádné nové informace nedozvíme; archivy s nejvyšší pravděpodobností již nic nového nevydají. Novým interpretacím však nestojí nic v cestě. Postava skladatele vystupující z šerosvitu nás může ještě dlouho inspirovat. „Krátký je čas, který každý z nás žije,“ píše Marcus Aurelius, „malý je kousek země, na kterém ho žije, krátká je i nejdelší posmrtná sláva předávaná generacemi zakrslíků určených k brzké smrti, aniž by se naučili znát sebe samé, natožpak toho, který je již dávno mrtev.“ A právě proto nám znovuobjevování zapomenutého člověka a jeho díla dává možnost stát se o něco méně malými, o něco méně omezenými. Rozvíjí naše znalosti, náš rozum a naše city, osvětluje naše nitro.

Petr Václav, režisér

Nejvýmluvnějším svědectvím o Josefu Myslivečkovi je jeho hudba

Těžko bychom v dějinách hudby hledali dalšího skladatele, jehož obraz by do dnešních dnů přežíval v tak pokřivené podobě, jako je tomu u Josefa Myslivečka. Jak je možné, že o skladateli, který patřil k nejslavnějším operním tvůrcům své doby, se nám zachovalo více tradovaných informací, legend a mýtů než reálií umožňujících vytvořit si pravdivý obraz o jeho životě?

Z nejrůznějších zdrojů se dozvídáme, že v Itálii Myslivečka s obdivem titulovali „Il divino Boemo“, tedy božský Čech, a on sám se podepisoval italizovanou podobou svého jména „Giuseppe Venatorini“, že vedl nezřízený život a mezi jeho milenky údajně patřily slavné primadony Lucrezia Aguiari nebo Caterina Gabrielli. Ve skutečnosti je však přívlastek divino výplodem fantazie Jakuba Arbese, který Myslivečka takto otituloval ve svém romanetu z roku 1884, a skutečně frekventované a historicky doložené používání přezdívky „Il Boemo“ rozhodně nebylo projevem adorace osobnosti génia, ale běžně rozšířeným italským zvykem, jak autora identifikovat podle místa původu. Podobně byl ze Saska pocházející Georg Friedrich Händel nazýván „Il Sassone“ nebo na ostrově Burano narozený Baldassare Galuppi titulován „Il Buranello“. O původu informace, že se Mysliveček podepisoval italským překladem svého jména „Venatorini“, by mohla vzniknout další legenda – tato zajímavost totiž nemá vůbec žádnou oporu v realitě.

Pověst bohéma, jehož život byl naplněný milostnými avantýrami, pak může mít původ ve výrocích Leopolda Mozarta, který komentuje Myslivečkovo venerické onemocnění jako spravedlivý trest za prostopášný život. Je však Leopoldův odsudek spravedlivý? Nebo zde promlouvá zhrzený otec geniálního syna, kterému veleúspěšný krajan Mysliveček nedokázal dopomoci k zakázce na operu pro neapolské divadlo San Carlo a nedostál tak v očích Leopolda Mozarta svému slibu?

Vztah s otcem a synem Mozartovými je jediným podrobněji zdokumentovaným osobním poutem v Myslivečkově životopise a také výmluvným dokladem Wolfgangova věrného přátelství ke staršímu kolegovi. Mozart navzdory námitkám svého otce udržoval s Myslivečkem vřelý vztah i v době, kdy mu již nemocný maestro nemohl být nikterak nápomocný. Wolfgangova slova, kdy v dopise otci popisuje poslední setkání s Myslivečkem v Mnichově roku 1777, jsou dojemným svědectvím o úctě, již mladý Mozart vůči staršímu kolegovi choval, i o soucitu, který v něm vyvolával jeho trpký osud.

Kdo byl vlastně Josef Mysliveček a jak ho vnímali jeho současníci? Není příliš pravděpodobné, že by v italských archivech čekaly na objevení další zásadní dokumenty, které by v rozhodující míře osvětlily podrobnosti Myslivečkova života, a tak nejvýmluvnějším svědectvím o osobnosti tvůrce zůstane jeho hudba.

Myslivečkova hudba ve svrchované míře splňovala požadavky, jaké byly kladeny na skladatele žánru italské opery seria. V jeho díle se jedinečným způsobem snoubí umělecká náročnost s posluchačskou přístupností a vysokými požadavky na pěvce, kterým Mysliveček psal role téměř bezvýhradně tak říkajíc „na tělo“. Specifické nároky na pěvecké party Myslivečkových oper jsou zajisté jednou z překážek, které brání většímu rozšíření jeho operních děl v dnešní době. Nesmíme zapomenout, že Mysliveček komponoval pro nejslavnější kastráty a primadony své doby a dechberoucí virtuozita je jedním z charakteristických znaků jeho operních partitur. Obtížnost Myslivečkových vokálních partů však není samoúčelná a zejména v pozdních operách a oratoriích se stále výrazněji prosazuje propracovaná psychologická charakteristika jednajících postav, která je vykreslena stále rafinovanějšími hudebními prostředky. Mysliveček vdechl nový život básním Pietra Metastasia, na jehož libreta často komponoval své opery, a důvěrně známé, již dříve mnohokrát zhudebněné příběhy ožívají ve společnosti Myslivečkovy hudby v nových barvách.

Mysliveček jistě nebyl revolucionář ani jako člověk, ani jako skladatel. Byl to však nepochybně umělec oddaně milující úděl, který si vybral, jemuž zasvětil život a který se mu stal osudným. Z dnešního pohledu racionálně uvažujícího člověka 20. a 21. století, vedeného k odpovědnosti za vlastní budoucnost, je obtížně pochopitelné, jak „lehkomyslně“ žili umělci v 18. století. Důležitá byla přítomnost a budoucnost byla svěřena do rukou Božích. Jedno operní angažmá střídalo další, setrvalé pracovní vzepětí nikdy nekončilo, nové operní tituly se komponovaly a připravovaly k uvedení v závratném tempu, cestování mezi italskými operními centry bylo vysilující a nákladné – tak vypadal život operní hvězdy v Itálii v tehdejší době. Posledních pět Myslivečkových oper mělo premiéru v rozmezí necelého roku, od května 1779 do dubna 1780, a to v různých italských městech od Milána po Neapol. Je téměř nepředstavitelné, že mohl těžkou nemocí sužovaný Mysliveček takové pracovní vzepětí zvládnout, stejně jako je těžké uvěřit, že výdělek skladatele, jehož díla se hrála v nejskvělejších italských operních domech, nestačil na pokrytí jeho základních životních potřeb.

Osobnost Josefa Myslivečka fascinuje nikoliv svou tajemností a díky legendám, jimiž je opředena, ale oddaností uměleckému přesvědčení, kterému sloužil a jemuž neváhal bezvýhradně zasvětit celý svůj život.

Václav Luks,
dirigent a umělecký vedoucí
orchestru Collegium 1704

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Il Boemo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.