Školák, který se
v životě neztratí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Anita Michajluková

Školák, který se v životě neztratí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvodem

Potřebu napsat svou druhou knížku jsem začala mít na jaře 2020, kdy propukla covidová pandemie. Zavřely se školy a rodiče byli najednou konfrontováni s tím, že na nich leží mnohem více povinností, než dokážou zvládat. Domácí výuka dětí, práce z domu, starost o domácnost a k tomu se každou chvíli ozývá: „Mami, já mám hlad!“ Někteří rodiče se během pár týdnů dostávali na pokraj svých sil. Občas jsem si pustila rádio a poslouchala rozhovory s odborníky na školu a učení. Rodiče volali do studia zoufalé otázky typu: „Jak ho mám přimět, aby udělal úkol?“ „Vůbec se nechce učit, pořád odbíhá, přece ho nemůžu přivázat k židli. Splnit zadání ale musíme!“

A tehdy jsem si uvědomila, že distanční výuka pouze zvýraznila zásadní problém, který sleduji již delší dobu: nefunkčně nastavený přístup rodičů ke svým dětem ve školním věku a ke škole vůbec. To, jak obrovsky je nejasné, co je čí odpovědnost. Co je odpovědnost rodiče směrem k dítěti? Co je odpovědnost dítěte v rámci jeho školní docházky? A co je odpovědností rodiče směrem ke škole?

Kolik rodičů se cítí zodpovědných za to, zda má jejich dítě hotový domácí úkol, s sebou všechny pomůcky nebo zda do výuky dorazilo včas! Bereme na svá bedra opravdu to, co je naše, anebo si přidáváme větší zátěž? Necháváme vůbec dítěti jeho díl, aby se poučilo z důsledků svých kroků?

Moje zkušenost z každodenní práce s rodiči a dětmi mě neustále přesvědčuje, že tomu tak často není. Že mnoho rodičů se snaží příliš a jejich děti zase málo. A že mnoha rodičům běží hlavou různé katastrofické scénáře, které je pak přesvědčí o tom, že musí dítě ke splnění úkolu donutit i za cenu křiku, pláče, vztekání a zhoršování jejich vzájemného vztahu. Rodičům se totiž honí hlavou všechno možné a z jedné špatné známky či zapomenutého úkolu si domýšlejí, jak bude vypadat celý život jejich potomka. Začíná to velmi plíživě a postupně: „Co na to řekne paní učitelka, když nebude mít úkol? Dostane samé špatné známky a propadne! Co když ani tu základní školu neudělá, to bude mít život úplně v háji. Zůstane nám na krku a budeme ho nadosmrti živit!“ S takovou nelákavou vizí do budoucna už jiný scénář ani není možný: „Musím ho dokopat, aby ten úkol udělal, i když se vzteká!“ Jenomže dítě se pak opravdu vzteká, třeba i válí po zemi a dělá scény hodné Českého lva v kategorii nejlepší herec/herečka.

Velmi často také dítě zalže, že žádný úkol nedostalo. Když jich takhle neodevzdá už několik za sebou, volá paní učitelka a apeluje na rodiče, že na něj mají dohlédnout. Jenže dítě úkol dělat nechce, proto o tom lže. Jak ho k tomu máme my jako rodiče přimět?

Poznáváte se? Mnoho rodičů je v podobné situaci a cítí se jak mezi mlýnskými kameny. Na jedné straně dítě, které nechce plnit svoje povinnosti, na druhé straně tlak školy a vlastní katastrofické scénáře.

Čím víc rodiče na dítě tlačí a nutí ho do povinností, tím více se jejich vztahy zhoršují, dítě rodiče postupně odmítá a vzájemně jsou na sebe všichni protivní a naštvaní. A postupně, jak dítě vyrůstá, už leckdy ani nevyleze z pokoje a nechává se slyšet, že jen co to půjde, od těch hrozných rodičů se odstěhuje. A rodiče si kladou otázku: „Co jsme udělali špatně? Vždyť pro něj chceme jen to dobré a máme nejlepší úmysly. Chceme, aby byl v životě šťastný a měl vzdělání. Bez něj se nikam nedostane…“

Tuhle knihu píšu právě pro všechny tyto zoufalé rodiče, kteří si připadají zahnaní do kouta, jen nešťastně sledují, jak se jejich vztahy s dětmi zhoršují, a nevědí, jak všechno napravit.

Mám pro vás dobrou zprávu: Cesta ven existuje.

Opravdu, skutečně to jde, mít s dětmi dobré vztahy a zároveň je vést k tomu, aby plnily své povinnosti a dělaly i ty nezábavné věci, co se dělat musí. A není nutné je trestat, zakazovat mobil, počítač či kamarády, přesto je možné být svědkem toho, že si děti samy vyberou, že udělají svůj domácí úkol, i když se jim nechce. Že vyklidí myčku, uklidí si pokoj a odnesou z něj špinavé nádobí. Že s námi chtějí strávit společný večer, i když puberta klepe na dveře či v ní děti vězí až po uši.

V knize píšu o tom, čím vztahy se svými dětmi vylepšujeme a čím je ničíme. O tom, proč není dobrý nápad děti trestat, ale že je naopak velmi žádoucí je vystavovat důsledkům jejich kroků. Bohužel právě tohle většina rodičů nedělá, čímž se připravuje o jeden z nejdůležitějších nástrojů, jak děti ovlivňovat a vychovávat. Často jen proto, že se bojí nechat své děti projít nepříjemnými zážitky, které jsou ale pouhým mávnutím motýlího křídla proti trablům, do nichž se mohou dostat v budoucnu, pokud jim jako rodiče ty přiměřeně nepříjemné zážitky „nedopřejeme“. Čím menší dítě je, tím menší „nepříjemno“ stačí k tomu, aby se mohlo učit ze své zkušenosti.

Co přesně znamená vystavovat děti důsledkům jejich činů? Pro lepší představu uvádím různé konkrétní situace, které se mnou rodiče řešili. Právě na nich si pak ukážeme, co dělat, abychom měli na děti takový vliv, jaký chceme mít. A také mnoho dalšího, například jak to udělat, abychom měli s dětmi dobrý vztah a dokázali je vybavit do života tak, aby na prahu dospělosti měli právě tolik odpovědnosti, kolik je pro ně akorát.

část první

Jak je to s tou odpovědností

Od miminka k zodpovědnosti za svůj život

Už když se dítě narodí, má svůj kousíček zodpovědnosti – už od narození se totiž o sebe musí umět postarat, říct si křikem, že má hlad, že chce pochovat, že ho něco tlačí, že má plnou plínku. Tento malinkatý kousíček zodpovědnosti se postupně zvětšuje, jak dítě roste.

A dítě se učí, jak se o ten zvětšující se kousek – svůj život – starat. Funguje to rovnovážně. Dítě si svůj prostor postupně přebírá a zároveň jej rodič pouští. Tento proces nikdy neprobíhá ideálně. Ne vždy si jako rodiče včas všimneme, že už je čas zase kus prostoru vyklidit a dítěti ho přenechat. A dítě se také málokdy ke své odpovědnosti nadšeně hlásí, protože je samozřejmě na první pohled pohodlnější, když se máma či táta postarají, když nemusí překonávat překážky a trable spojené třeba s učením.

Často se pak stává, že se rodič stará o dítě moc a prostor mu nenechává. Zdánlivě je to pro dítě pohodlnější, ale protože učit se zvládat svůj život je vnitřní potřeba a přirozený vnitřní motor růstu, o prostor pak s rodiči bojuje. To vede k různým konfliktům mezi dětmi a rodiči, k hádkám, rozladění a špatným náladám.

Dítě podvědomě vnímá, že mu rodič stojí v cestě, postupně ho tedy začne brát jako někoho, kdo je proti němu a je zdrojem potíží. Z mé praxe a zkušeností je jednou z nejčastějších příčin, proč se děti obracejí proti rodičům, právě nedostatek prostoru k vlastnímu růstu. Proto jsou pak drzé, odsekávají a neplní, co se jim řekne, vnímají rodiče jako narušitele, nesnášejí, když jim rodič říká, co mají dělat.

Rodiče jsou zase často přesvědčeni, že přesně vědí, co je pro jejich potomky dobré, a tak za ně rozhodují i v situacích, kdy by rozhodnutí klidně mohlo ležet pouze na dítěti. Nebo mají tendenci být příliš zodpovědní a dětem nenechávají prostor přiměřený jejich věku a schopnostem. Ty pak nemají dostatečně široké pole, na němž by se mohly učit, což často vede k tomu, že zlobí, nudí se, jsou protivné.

Jak už jsem zmínila, je důležité si uvědomit, že i když dítěti prostor dáme, nemusíme se vždy setkat s nadšeným ohlasem. V reálu dítě pravděpodobně nepoděkuje a nezajásá, že teď už má konečně svůj prostor a zodpovědnost – a nejde se o ten svůj prostor zodpovědně starat.

Zodpovědnosti se dítě učí postupně (třeba umět si dát do školní tašky všechny věci na druhý den, napít se, než jdeme z domu, aby pak nemělo žízeň, odejít na autobus včas, aby mu neujel, apod.). A při učení něčeho nového to zkrátka bez chyb a nepříjemností nejde.

Z dlouhodobého hlediska ale nepředávání zodpovědnosti přináší hned několik problémů. Tím prvním je logicky fakt, že se dítě zkrátka danou věc nenaučí. Druhý problém není na první pohled tak zjevný. Pokud totiž rodič praktikuje pouze přístup „Ukaž, já to udělám!“, své dítě vývojově brzdí a jde proti jeho přirozené potřebě růstu, která je v každém mláděti zakódována. Mládě se pak přirozeně bude snažit překážku svého růstu odstranit – samozřejmě nikoli fyzicky, ale bude protivné, nepříjemné, vnímat rodiče jako nepřítele, a vlastně ani samo nebude vědět proč.

Proces přebírání odpovědnosti je tedy automaticky spojen s tím, že dítě dělá chyby a „způsobuje“ si nepříjemnosti – zapomene úkol, ujede mu autobus, zapomene doma pravítko, protože si ho nedalo do aktovky, atd. Nikdo nemáme rádi nepříjemnosti, takže dítě má v tu chvíli v sobě dvě protichůdné tendence. Tu vývojovou, tedy potřebu sbírat zkušenosti a učit se starat o svůj život, ale také pohodlnou, která se chce vyhnout nepříjemnému, a je fajn, když máma nebo táta udělají věci za něj.

Také rodič má dvě tendence – na jedné straně mu dává smysl, že dítě se učit potřebuje a že to bez chyb nejde, a chápe, že někdy je třeba, aby jeho dítě zažívalo nepříjemnosti, ale na druhou stranu nevidí rád, když jeho dítě prožívá něco nepříjemného a nepohodlného, a tak se snaží ho před nepříjemnostmi ochránit.

Proces postupného přebírání odpovědnosti za svůj život je přirozený proces, který za optimálních podmínek. rodič nijak nebrzdí.

Proces postupného přebírání odpovědnosti za svůj život je tedy přirozený proces, který za optimálních podmínek rodič nijak nebrzdí, ale podporuje jej mimo jiné tím, že nechá dítě sbírat zkušenosti příjemné i méně příjemné. Nenechává na sobě zodpovědnost, kterou už je dítě připraveno nést.

Co obvykle stojí v cestě

Již jsme zmínili, že při učení se něčemu novému to nejde vždy hned hladce a bez nepříjemností. To samo o sobě není problém, protože všechno to jsou pro dítě nepříjemnosti přiměřené a život nijak neohrožující. A hlavně to nejsou průšvihy, které by nějak zásadně komplikovaly život do budoucna – až budeme dospělí, určitě nebude nikdo zjišťovat, proč jsme ve čtvrté třídě nedonesli úkol z matematiky anebo přišli pozdě na hodinu.

Problém však mnohokrát nastává ve chvíli, kdy jako rodiče nedokážeme tyto různé drobné životní situace vidět z dostatečného nadhledu. Často se pak stává, že se nám v aktuální perspektivě tyto drobnosti – nemít úkol či přijít pozdě na hodinu – jeví jako velký a zásadní problém. A tak zasáhneme, nenecháme dítě si to zažít. K napsání úkolu ho donutíme křikem a ultimáty, do školy ho nakonec odvezeme autem, aby nepřišlo pozdě, když ráno místo oblékání hrálo hry na mobilu.

Proč to všechno vlastně děláme? Zkrátka mnohdy nedokážeme unést, že dítě zažívá zmíněné nepříjemnosti. A tak se neudržíme a dítě prostě „vysvobodíme“. Právě tohle je ale jednou z překážek, která proces růstu komplikuje. Stojí-li nám v cestě, nikdy nebudeme rodiče, kteří své dítě podporují.

Definice nepříjemné zkušenosti

Zastavme se teď podrobněji u těch „nepříjemných zkušeností“, které je žádoucí dětem dopřát. Jde o chvíle či situace, které jsou dítětem vnímány jako nesnadné, kdy musí překonávat nějaké nepohodlí či překážky. Kdy se učí něco nového a nejde mu to, dělá u toho chyby. Do něčeho se mu nechce a musí samo sebe přinutit. Něco mu nejde, ale nevzdá to, protože ví, že to za něj nikdo neudělá. Chvíle, kdy něco nesplní či nedodrží dohodu, a teď zažívá nepříjemné důsledky.

Uveďme si pár příkladů, jakým nepříjemnostem může dítě čelit a u kterých je ale žádoucí, aby důsledky svého chování pocítilo a zažilo.

Nevzalo si bundu a teď je mu zima.

Minule kamaráda odstrčilo ze hry a další den si s ním nechtěl hrát on, a protože neví, jak to všechno napravit, raději by nešlo do školy.

Zalhalo učitelce a přišlo se na to.

Ujel mu autobus a máma mu řekla, že ho do školy neodveze. Musí proto jet dalším autobusem, to ovšem přijde pozdě, škola bude zamčená a vrátný nepříjemný.

Nezapsalo si do notýsku, že má donést peníze na školní exkurzi, takže nikam nejede a musí zůstat ve vedlejší třídě, kde se s dětmi moc nezná.

Často se ráno loudá a rodina na něj musí čekat s odjezdem. Když máma pohrozila, že odjedou bez něj, nevěřilo jí, ale teď se tak skutečně stalo. Autobus do školy jede až za dvě hodiny, přijde pozdě a máma řekla, že zmeškané hodiny neomluví a s učitelkou si to má vyřešit samo.

A tak bychom mohli pokračovat dál. Jak je z uvedených příkladů jasné, zmiňovaným „rodič by neměl dítě šetřit před nepříjemnými zážitky“ nemám na mysli nic velkého a mimořádného, před čím by dávalo smysl dítě chránit, ale každodenní, úplně obvyklé situace, díky nimž se dítě zoceluje a učí se řešit nepohodlí. A hlavně – sbírá důležité zkušenosti, díky kterým si pak bude schopno vytvořit ten šťastný a spokojený život, který bychom mu moc přáli.

Spokojený život ovšem nevzniká umetáním cestičky. To vede k pravému opaku. Když totiž dítě bude mít cestu příliš umetenou a nepotká se s nepříjemnostmi, nenaučí se potřebné dovednosti a nezíská zkušenosti k tomu, jak si onen šťastný a spokojený život aktivně vytvářet.

Co se stane, když to dítěti ulehčujeme příliš

Protože rodiče si často nejsou vědomi, co vlastně nepřiměřeným ulehčováním dítěti způsobují, pojďme se podívat na to, co se tímto dítě doopravdy učí:

Vždy je tady někdo, kdo mu kryje záda. I když si své věci neohlídá, někdo se postará a dobře to dopadne. Naučí se spoléhat se víc na rodiče (či okolí obecně) než samo na sebe. V dospělosti pak bude bez opory rodičů ztracené, nejisté, bez zkušeností. Jistotu nebude hledat v sobě, ale v okolním světě – například bude závislé na svém partnerovi, kolezích v práci a dalších autoritách. Navíc bude vyžadovat, aby mu někdo automaticky pomáhal. Nenaučí se, že jestliže od někoho něco potřebuje, nedostane to zadarmo.

Věci jsou snadné. Jiná představa ani vzniknout nemůže – jestliže se dítě nesetká s tím, že někdy stojí dost práce věci napravit nebo že když nevěnuje důležitým věcem dostatek pozornosti, přinese to potíže, naučí se, že věci jdou hladce i bez vynaloženého úsilí. A pak je překvapené, že tomu tak není. Rodiče už totiž mají dost zkušeností, a tak umějí zařídit, aby věci hladce šly – například dokážou připravit aktovku na druhý den, aby v ní bylo všechno potřebné. Takže z pohledu dítěte pak vypadá snadně v ní všechno mít. Ale aktovku má připravenou nikoli díky svému úsilí, ale díky zkušenostem rodičů. Snadno si pak může myslet, že vše zvládá samo a hladce. Bohužel tím získává základ pro velmi nevýhodnou životní strategii a představu o sobě. Pokud předpokládá, že vše jde a má jít hladce, automaticky bude při prvních překážkách frustrováno, bude si myslet, že se něco pokazilo, nevynaloží vlastní úsilí k dosažení cíle, ale bude se rozhlížet kolem sebe a hledat, kdo jeho život „opraví“.

Když mu něco nejde, vzdá to. Dítě vyroste s představou, že činnosti, se kterými se setká, mu půjdou automaticky. Nechá se pak snadno odradit při jakémkoli náročnějším problému a složitější situaci. To může dokonce vést až k tomu, že bude mít problém udržet si zaměstnání nebo partnerský vztah.

Nenaučí se, jak překonávat překážky. Prostě nebude vědět, jak řešit náročnější situace, nebude mít zkušenost, že je normální být u toho nervózní, nevědět si rady, chvíli otálet a sbírat síly. Nenaučí se, že všechno má řešení, když to nevzdá, nebude znát ten slastný pocit, který následuje po překonání překážky a vyřešení složité situace. Nevybuduje si v sobě žádné mechanismy, jak překážky překonávat.

Bude nejspíš žít nudný a nenaplněný život, protože bude vyhledávat pouze snadná řešení, bez vynakládání úsilí, bude se řídit jen aktuálním pocitem libosti. Život je však zábavný hlavně tehdy, když se něco nového učíme. Tehdy, když vystoupíme ze své komfortní zóny. A když se něco učíme, je jasné, že to ještě neumíme, a tak je to spojeno s chybami a omyly, problémy, do kterých se dostaneme kvůli nezkušenosti a neznalosti. To vše náš život obohacuje. Pokud si ovšem zvolíme variantu, která není ničím namáhavá, budeme žít život člověka, který dělá rutinní, nezáživnou práci, neustále si stěžuje a obviňuje své okolí, že mu brání v tom, aby žil krásný život. Nebude umět jít za životním cílem, vzdá svoje sny dřív, než si je uvědomí, a hrozí mu tak, že jeho život bude prázdný, nezáživný a nenaplněný.

Takže ač z krátkodobé perspektivy může vypadat jako výhodnější řešení, když rodiče budou dítěti život ulehčovat a zpříjemňovat, v dlouhodobé perspektivě se tento přístup nepříjemně vrátí. Dítě nebude dostatečně vybaveno zkušenostmi, jak čelit nepříjemnostem, bude mít nereálné představy o sobě i o tom, jak svět kolem něj funguje, a nedokáže si pak svůj život zařídit ke své spokojenosti.

Co stojí rodičům obvykle v cestě, aby dítě nechali čelit nepříjemnostem

Nepodezřívám rodiče, že by výše zmíněné dělali jakkoli úmyslně. Často mají upřímnou snahu dítě v problému nechat, ať si ho samo vyřeší. Nakonec to ale nevydrží a stejně mu pomohou. Nemohou jinak. Do hry totiž vstupují naše vnitřní mechanismy, kterých si nejsme vědomi. Mnoho našich reakcí totiž nestojí na vědomém rozhodnutí, ale je pod vlivem našich podvědomých mechanismů a nastavení, které potřebujeme nejprve odhalit a změnit. Podívejme se tedy, co může ležet pod povrchem toho, že kdykoli ochotně skočíme do auta a odvezeme dítě do školy nebo mu strčíme ještě pozdě večer do aktovky pomůcky.

Téměř vždy, když řeším na konzultacích s rodiči jejich problémy s dětmi a rodičům popisuji výše zmíněné, povzdechnou si: „Na to nemám, já to nevydržím ho v tom nechat. Stejně pro něj dojedu, domluvím to s učitelkou, vyřeším vše za něj.“ Proč je to pro většinu rodičů takový problém? Nejspíš se alespoň v jednom z níže uvedených důvodů poznáte.

1 Máme představu, že dítěti je potřeba vytvářet skoro výhradně pozitivní zážitky, aby mělo šťastné a spokojené dětství a bylo dobře vybaveno do života. Většina rodičů má podobný cíl – přejí si, aby z jejich dětí vyrostli dospělí muži či ženy, kteří budou žít šťastný a spokojený život, a k tomu musejí prožít spokojené dětství.

Sama o sobě je tato představa skvělá. Je dobré chtít pro děti takové dětství, na které budou rády vzpomínat. Problém však nastává ve chvíli, kdy ve snaze dítěti zajistit šťastné vzpomínky bráníme vstupu nepříjemných zážitků, abychom mu to šťastné dětství nekazili.

Pojďme si tuto myšlenku ověřit vlastní zkušeností. Pohodlně se usaďte a zavzpomínejte na chvilku na svoje dětství, nechejte paměť vyplavit různé vzpomínky. Ty příjemné, ale i situace, které nijak příjemné nebyly.

A zkuste si teď, už jako dospělí, znovu ujasnit, jak tyto situace vnímáte. Chvíle, kdy něco nebylo jednoduché ani snadné, kdy jste byli z něčeho nervózní, nezkušení, někde jste si něco zkomplikovali a pak to museli řešit, s něčím jste se museli poprat. Pak si vzpomeňte na situaci, kdy jste měli z něčeho opravdu radost. Na okamžiky, kdy jste se nudili a nevěděli, do čeho píchnout. Vzpomeňte na učitele, na ty, co byli přísní, ale spravedliví. Na ty, co byli měkcí a snažili se vám donekonečna domlouvat, že dělat úkoly a učit se je dobrý nápad, že jinak budete mít špatné známky, nedostanete se na školu a zkazíte si život. Vybavte si některá nedorozumění či konflikty s rodiči.

A teď se od těchto vzpomínek trochu oddalte – jako byste se chystali udělat si fotku a zoomujete tak, abyste viděli větší obraz. Koukněte se na to z dálky a z nadhledu. Opravdu ty nepříjemné situace, kdy jste museli něco překonávat, vnímáte jako špatné a kazí vám vzpomínky na dětství? Jak je se na ně dnes díváte? Považujete ty, kteří se snažili být na vás za každou cenu milí a hodní, i když jste je štvali, za jednoznačně podporující? Jste dnes kvůli nepříjemným zkušenostem nespokojení a nešťastní?

Troufám si říct, že nejspíš vnímáte spoustu náročných situací jako důležité a posilující. Že jste se z nich něco důležitého pro život naučili. Že všechny ty chvíle, kdy jste třeba byli bezradní, naštvaní, nejistí, plní obav, ale pak jste to zvládli, jsou právě ty, na které vzpomínáte vlastně rádi.

A určitě potřebujeme vzpomínky i na chvíle, kdy jsme si užívali radost a cítili se šťastní, s rodinou, kamarády. Ale kdyby tyto chvíle nebyly v kontrastu s těmi nepříjemnými, nepoznali bychom jejich důležitost a hodnotu.

Pokud tedy v sobě máte „zabudovanou“ představu, že je třeba dítě co nejvíc ušetřit nepříjemných zážitků, aby mělo spokojené dětství a tím dobrý základ do života, zkuste si ji v sobě trochu inovovat. Samozřejmě jsou důležité hezké vzpomínky na příjemný společný čas s rodinou, legraci, kočkování, milé chvíle, kdy se zapomeneme u potůčku a hrajeme si celé odpoledne, fajn odpoledne s kamarády a mnoho dalších. Důležité je však zažít i věci opačné: na něco zapomenu a jsou z toho nepříjemnosti; zalžu, že mám vyšičtěné zuby, ale není to pravda – máma mi pak chvíli nevěří v ničem a já nevím, jak to spravit; utratím peníze, které mi máma dala na zaplacení výletu, za bonbony, pak se na to přijde a je to moc nepříjemné; a tisíce podobných situací.

2 Nechceme si s dítětem pokazit vztah. Máme představu, že když bude zažívat nepříjemnosti s námi spojené, nebude nás mít rádo. Když ho neodvezeme do školy, bude na nás naštvané a nebudeme spolu mít dobrý vztah.

Tato hojně rozšířená představa navazuje na výše uvedené – mnoho rodičů si totiž myslí, že dobré vztahy s dětmi si vytvoříme právě tím, že na ně budeme co nejvíce milí, hodní, vstřícní a přívětiví a nenecháme je zažívat nepříjemnosti. Jsme přesvědčeni, že to dítě zpětně ocení tím, že nás bude mít rádo a bude k nám také milé, hodné a vstřícné. Rodiče se obávají, že když budou strůjci nepříjemných situací, povede to ke zhoršení vztahu a děti je v dospělosti opustí. Poznala jsem mnoho matek, které děti před nepříjemnostmi chránily poté, co jim jen trochu naznačily, že k nim chovají jen trochu negativní pocity (což je naprosto normální, že v některých chvílích nás dítě opravdu nesnáší a je na nás naštvané, obzvlášť v období vzdoru a pak v pubertě).

Naše strachy nikdy nejsou bezúčelné a neběhají nám hlavou jen tak, ale přinášejí důležitou informaci a varování.

Krásně to ilustruje příklad maminky patnáctiletých dvojčat, jíž se vždycky objevily slzy v očích při představě, že by její „bobánci“ mohli prásknout dveřmi a odejít, kdyby nebyli spokojeni s maminčinou péčí. Realita byla ovšem taková, že oba byli tak zvyklí na komfort zajišťovaný maminkou a její neustálé obskakování, že pomalu ani netrefili do nejbližšího supermarketu. To poslední, co by chtěli, bylo opouštět útulný domov s veškerým pohodlím. Maminku ale měli pěkně omotanou kolem prstu, takže kdykoli jim něco chybělo, stačilo jen naznačit „nebezpečí nelásky“ a maminka se mohla přetrhnout snahou. Synové byli extrémně nesamostatní – v patnácti letech jim matka kontrolovala oblečení, dohlížela na to, aby se večer umyli, a uklízela po nich. Především se ovšem děsila představy, že jejich život špatně dopadne, protože se o sebe nebudou umět postarat. Když se na to podíváme z nadhledu, ta obava byla naprosto reálná. Tak moc o ně pečovala, že se o sebe nenaučili starat. Naše strachy totiž nikdy nejsou bezúčelné a neběhají nám hlavou jen tak, ale přinášejí důležitou informaci a varování, že děláme něco, co opravdu časem může vést tam, kam se bojíme, že to povede.

Máte-li tedy obavu nechat dítě zažít nepříjemnosti kvůli strachu, že vás nebude mít rádo, je důležité toto přesvědčení upravit. Realita totiž je, že s láskou dítěte k vám to vlastně nemá nic společného. Zvlášť pokud je z nastavení situace jasné, že do nepříjemností se dostalo vlastním přičiněním, takže se může zlobit jen samo na sebe. Ano, v první chvíli třeba svou zlost či nespokojenost bude směrovat na vás, ale jakmile situací projde, bude mu to jasné.

Kdybyste děti stále chránili před nepříjemnými situacemi, opravdu by hrozilo, že vás v dospělosti rády mít nebudou. Ne proto, že jste se o ně málo starali, ale proto, že si uvědomí, co všechno se kvůli vaší přehnané péči nenaučily a jak moc jim to chybí. A rozhodně vám to budou mít za zlé. Vaše obava se tudíž naplní, ale z úplně obráceného důvodu, než si myslíte.

3 Představa, že by nám jakožto rodičům měla jít výchova snadno a ani my bychom se neměli cítit nepříjemně. Dívat se na to, jak dítě prožívá obavy, brečí, vzteká se, váhá, překonává nesnáze, není nic, co by si normálně fungující rodič užíval.

Ale pokud jsme si i my odnesli představu (třeba ze své původní rodiny), že by život měl být snadný a překážky a nepříjemnosti jsou nežádoucí, čekají nás podobné problémy jako naše dítě. Musíme se tedy naučit vydržet ten nepříjemný pocit, který se v nás hromadí, když to naše dítě zrovna nemá snadné. Potřebujeme zahodit představu, že výchova je snadná věc, která jde hladce a s kterou bychom si měli umět snadno poradit.

Proč je dobré, aby tím, kdo nepříjemnostem napomůže, byl rodič

Určitě už vás to během čtení napadalo. Proč bychom měli dítěti způsobovat nepříjemnosti my, jeho rodiče? Není lepší, když si to zažije až někdy později, až u toho nebudeme, a nebude nás tak mít spojené se zdrojem jeho obtíží?

Odpověď může být pro mnohé překvapivá: NE.

Znáte průpovídku „malé dítě – malé starosti, velké dítě – velké starosti“? Dokud jsem měla děti malé a byla ponořená ve všech těch strastech života se vzdorujícími batolaty, moc jsem tohle úsloví nechápala. Naopak jsem s nadějí vyhlížela časy, až děti konečně dostatečně povyrostou a mně ubude každodenní rutinní péče. A dočkala jsem se. Péče ubylo, ale začalo být dost jasně vidět, že čím je dítě starší, tím jsou situace, do kterých se dostává, komplikovanější. A jakmile získá občanku a následně dosáhne dospělosti, všechny průšvihy a nepříjemné důsledky se počítají ještě o to víc.

Když se totiž podíváme na celou linku průběhu dětství, spoustu problémů a nepříjemných trablů, které jsme v daný moment dětskýma očima viděli jako velkou katastrofu, vnímáme s odstupem jako úsměvnou příhodu, kterou jsme buď téměř zapomněli, nebo si ji sice pamatujeme, ale žádné velké a nepříjemné důsledky do našeho života reálně nepřinesla. Jako důležitá lekce, z níž jsme se něco naučili, ale rozhodně posloužila.

Nepříjemno, o kterém se tu bavíme, je vlastně úplné nic v porovnáním s tím, do jakých potíží se dítě může dostat v budoucnu, pokud se danou věc nenaučí v dětství. Samozřejmě že ve chvíli, kdy situaci zažíváme, nám může přijít velká a závažná, ale s odstupem času vidíme, že to byl spíše takový dotek motýlího křídla než zašlápnutí koněm. Čím více se tedy poučíme během dětství, kdy jsou důsledky malé a relativně „beztrestné“, tím lépe. A jelikož dětství trávíme v rodině, rodiče pak budou často nutně těmi, kdo nás s nepříjemnými situacemi budou konfrontovat. Pokud rodič zvládne nastavit důsledky situací tak, že dítě sice bude muset čelit nějaké nepříjemné situaci, ale s co nejmenšími nepříjemnostmi, jak to jen lze, je to vlastně ideální. Nejde totiž o to, dítěti znepříjemňovat život zbytečně a navíc, ale umožnit mu poučit se a nasbírat nutné zkušenosti. Srážka s rodičem je také mnohokrát příjemnější než srážka se zákonem nebo s cizím člověkem.

Ptal se vás někdy v životě někdo na to, jakou známku z matematiky jste měli v pololetí v šesté třídě?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Školák, který se v životě neztratí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.