Holky a kluci
pořád zlobí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Drijverová

Holky a kluci pořád zlobí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Holčička a těsto

Byla jedna holčička. Měla ráda cukroví, bonbóny a vejce s překvapením. O nic jiného nestála.

Rozumí se, že k jídlu dostávala polévku, maso, zeleninu a ovoce. Rodiče dohlíželi, aby aspoň něco snědla. Něco zdravého – protože to, co jí chutnalo, zdravé moc nebylo, takové pochoutky se přece jedí jen občas, za odměnu!

Rodiče se snažili, aby holčička jedla jaksepatří, aby pěkně rostla a byla zdravá. A holčička… no, holčička se snažila rodiče obelstít a nejíst to, co jí nechutná.

Jen se maminka otočila, vylila holčička pár lžic polévky do květináče, omáčku pleskla na podlahu, bramboru odkutálela pod topení. A pod polštář, na kterém u stolu seděla, zastrkovala kousky chleba. Dokonce i tehdy, když byl namazaný máslem, tvarohem nebo marmeládou!

„Moc toho nesní, ale aspoň něco,“ utěšovala se maminka.

Že její dcera jídlo zahazuje, na to nepřišla, protože holčička vždycky po obědě nebo večeři ty zahozené kousky nenápadně posbírala. Jen polštář na židli nechala být. A tak se tam ty kousky chleba, ale i housek a jiného pečiva hromadily.

Jednoho dne tam holčička šoupla celý krajíc!

„Ty už jsi dojedla?“ divila se maminka, která odběhla otevřít listonoši.

„Ano, dojedla, moc mi to chutnalo,“ lhala holčička, jako když tiskne.

Bylo to v prosinci a peklo se cukroví a holčička směla vybrat čokoládové figurky na stromeček.

Kdo by jedl chleba, když se může těšit na dobroty, myslela si. A strkala kůrky i střídku chleba pod polštář jako dřív.

Přišel Štědrý den. Stromeček byl ověšen ozdobami a čokoládou, na stole se skvěly mísy s cukrovím, rohlíčky, hvězdičky, kuličky, věnečky… Na to vše se sbíhaly sliny a jak šla maminka smažit kapra, natáhla holčička ruku a že ochutná.

Jenže ji předběhla jiná ruka. Taková dlouhá, slizká, bílá… Natáhla se k míse a za ní se zpod polštáře na židli soukala jakási hrouda. Bílá, slizká.

„Kdo… kdo jsi?“ zakoktala zděšená holčička.

„Těsto,“ odpověděla příšera a natáhla k míse s cukrovím druhou ruku.

„Kde ses tu vzalo?“ pípla holčička.

„Ty sis mě vyseděla!“ řeklo těsto. „Ze všech těch krajíců a zbytků. Ty se spojily – a vidíš! Teď mě tu máš. Jsem tvoje.“

„Já tě nechci,“ zaplakala holčička. „Hned jdi pryč!“

„To tak,“ řeklo těsto. Přitáhlo si mísu s cukrovím. Než se holčička nadála, byly věnečky, rohlíčky, kuličky i hvězdičky pryč.

Pak se těsto vrhlo ke stromečku. Bleskurychle vybalovalo figurky z obalů a hltalo je po třech. Tak za chvíli zbyly na stromečku jen ozdoby. Třebaže jednu červenou kuličku těsto taky spolklo – omylem, ale zas ji vyplivlo.

Holčička se dala do pláče.

„Co se stalo?“ vyběhla maminka z kuchyně. A na prahu pokoje se zarazila: „Propána, jak jsi to mohla všechno sníst? Vždyť ti bude špatně, vždyť onemocníš!“

„To já ne, to těsto,“ vyrazila ze sebe holčička.

„Cože, těsto? Jaké těsto? Tohle?“ ukázala maminka na koberec. Tam totiž ležela bílá, slizká hrouda a tvářila se jakoby nic.

Holčička přikývla.

„Ty jsi z cukroví a čokolády udělala těsto?!“ žasla maminka a zavolala tatínka, co on tomu říká.

„No, je to zvláštní nápad,“ pravil uvážlivě tatínek. „Nečekaný. Takový pokus, že? Maminko, asi nám tu roste vědkyně. Ve vědě se dělají pokusy. Vědci zkoušejí třeba i nemožné.“

„Třeba,“ zamyslela se maminka. „Ale co s tím těstem?“

„Přece upéct, co jiného!“ zasmál se tatínek. „Udělejte z něj placičky.“

„Ano!“ vykřikla holčička a vrhla se tatínkovi kolem krku. Hlavně, aby těsto nepromluvilo, myslela si. Ale hrouda byla zticha.

Když vyšel měsíc, byly placičky upečené a krásně voněly. Tatínek a maminka si je dali po večeři, ale holčička jaksi neměla chuť. Zato si docela pochutnala na smažené rybě a bramborách. Asi už měla velký hlad. Pak si směla rozbalit dárky… a Vánoce byly takové, jak mají být.

Cože… a to je konec?

Ne, není. Od té doby se holčička věnuje pokusům. Třeba palmu přihnojuje špenátem, omáčku lije do misky kočce a žloutek z vajíčka natvrdo používá na kreslení.

To znamená, že se pořád zbavuje jídla?

Ano. Bohužel. Jen chleba a pečivo ta holčička dojídá. Pod polštářem na židli je čisto. Aspoň něco, ne?

Chlapeček a posměch

Byl jeden chlapeček a ten se moc rád posmíval. Posmíval se dětem, dospělým lidem, zvířatům i ptákům, posmíval se dokonce i hmyzu! Jedině na rodiče si netroufl, před těmi se tvářil mile. Takže tatínek s maminkou ani netušili, jak umí jejich syn být protivný. Bylo jim jen divné, že nemá žádné kamarády.

A tak to bylo, s chlapečkem si nikdo nechtěl hrát. Protože při házení míčem hned křičel: „Máš obě ruce levý,“ při jízdě na kole „Zůstaň doma, želvo,“ a při hře na schovávanou „Hlupáku, najdu tě!“

Sám sebe považoval chlapeček za dokonalého. Sobě se nezasmál nikdy.

„Všechno umím, všechno vím,“ přesvědčoval sám sebe. Vlasy, uši, tričko, boty i hračky, všechno, co mu patřilo, bylo v jeho očích úžasné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holky a kluci pořád zlobí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.