Noc bodáků

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Eric Lee

Noc bodáků – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Cindy Bermanové

Prolog

Howard Dawes a Reg Earl sloužili u pobřežní stráže v malé vesničce Mundesley v Norfolku. Dne 10. dubna 1945 ve dvě hodiny ráno je překvapila záře světlice vypálené z malého záchranného člunu připlouvajícího z širých prostor Severního moře.1)

Člun byl bíle zbarvený a vlála na něm vlajka Červeného kříže. Průzkumný letoun Royal Air Force odpověděl na vystřelované světlice a navedl člun k pobřeží.

Místní historik David Brandon napsal: „Bylo zřejmé, že mají v úmyslu přistát... Byla přivolána jednotka Home Guard, která s nabitými puškami napochodovala na pláž, odhodlaná uštědřit nepříteli pořádný výprask.“2) Ukázalo se však, že muži ve člunu vůbec nejsou nepřátelé.

Když člun přistál u břehu, vylodila se z něj velice neobvyklá posádka. Na pláži stanulo deset Nizozemců, kteří překvapeným Britům vysvětlili, že jejich zhruba čtyřiadvacetihodinová plavba započala na Texelu, největším z Fríských ostrovů u nizozemských břehů. Čtyři muži však nebyli nizozemského původu a měli na sobě německé uniformy.3) Později na to jeden z Nizozemců vzpomínal:

„Brodil jsem se ke břehu, kde na mě čekali dva příslušníci pobřežní stráže. Než vůbec promluvili, tak mi nabídli cigaretu. Vystoupili jsme na pobřeží, ale dva chlapi zůstali na pláži a střežili člun. Byli jsme promočení, nervózní a unavení, ale dostali jsme každý na přivítanou velký hrnek čaje. Rozdali nám suché šaty z vojenských zásob a svalili jsme se do pohodlných lůžek. Za dvě hodiny mě probudil policista Scotland Yardu a začal mě vyslýchat. Měl jsem u sebe písemnou žádost o vojenský zásah. Dohodli jsme se, že ji neprodleně služebním postupem předá nizozemské a anglické vládě. Velmi se mi ulevilo, protože bylo zřejmé, že situace na Texelu se rychle stává neudržitelnou.“4)

Nizozemci dostali vojenské stejnokroje a následujícího dne se vydali vlakem do Londýna. Za dalších několik dní byli pozváni k audienci u královny Vilemíny, která žila v exilu. Královna se k nim chovala velmi přívětivě. Jeden z nich později vzpomínal:

„Po chvíli se zeptala, zda bych se s ní chtěl projít v zahradách, abych jí vypověděl celou historii texelské tragédie... Uviděl jsem v jejích očích slzy. Ukázalo se, že královna je o událostech v Holandsku velmi dobře informována.“5)

Čtyři muži v německých uniformách byli mezitím svižně dopraveni k výslechu na dostihové závodiště v Kempton Parku jihozápadně od Londýna. Jeho objekty byly využity k třídění přicházejících německých zajatců. Ze stájí se staly dočasné noclehárny pro zajatce. Ve kteroukoliv denní dobu zde mohlo být prošetřováno 120 případů. Výslechy probíhaly ve třech místnostech, které před válkou sloužily jako apartmány pro bohaté a slavné osobnosti sledující dostihy.6)

Brzy se ukázalo, že „němečtí vojáci“ vůbec nejsou Němci a že se jedná o bývalé vojáky Rudé armády pocházející ze sovětské Gruzie. Před lety se dostali do německého zajetí, aby posléze vstoupili do Gruzínské legie, která byla součástí německé armády. Proto měli na sobě německé stejnokroje.

Příběh, který vyprávěli, byl neuvěřitelný.

Úvod

Tato kniha vypráví příběh závěrečné bitvy druhé světové války v Evropě. Bitva začala 6. dubna 1945 na malém nizozemském ostrově Texel. Trvala až do příchodu kanadských jednotek, které se zde vylodily 20. května, tedy více než dva týdny poté, co německé síly v Nizozemsku složily zbraně.

Vojáci obou bojujících stran oblékali stejnou uniformu. Na jedné straně stáli Gruzínci, většinou bývalí sovětští vojáci zajatí v bojích, jimž byla v zajateckých táborech nabídnuta možnost přihlásit se do německého vojska. Gruzínští vojáci na Texelu byli součástí 822. východního praporu wehrmachtu (Ostbataillon 822). Na Texelu proti nim bojovali němečtí vojáci, kteří až do časných ranních hodin 6. dubna věřili, že jejich gruzínští kolegové jsou spolehliví bratři ve zbrani. A mezi válčícími stranami byli uvězněni Nizozemci, kteří se zpočátku domnívali, že jejich ostrov osvobodili Spojenci, ale později se ocitli uprostřed krvavých bojů, během nichž přišly o život desítky civilistů včetně dětí. Je to neobyčejný příběh, pozoruhodný mimo jiné tím, že kapitulace německých sil v Nizozemsku dne 5. května nedokázala nijak ukončit boje na tomto ostrově.

Příběh gruzínské vzpoury na Texelu je sice málo známý, ale nedá se říci, že by se jednalo o „zapomenutou bitvu“. V Gruzii i Nizozemsku o ní vyšly knihy a byly o ní natočeny dokumentární filmy. Vznikl dokonce sovětský celovečerní hraný snímek, o kterém si dále řekneme více. Mimo tyto dvě země však příběh o bojích na Texelu zůstává pro většinu veřejnosti neznámý. A co více: jak si také ukážeme dále, ne vše, co se o tomto příběhu „ví“, je pravda. Mýtus o texelských událostech se vytvářel několik desetiletí; i ten je významným tématem této knihy.

Děj začíná – jak jinak – v Gruzii. Dějiny této země trvaly celá tisíciletí, ale chci psát o období, které začíná zhruba v letech první světové války. V té době se protnuly dějiny Gruzínců, Rusů a Němců, což se stalo základem pozdějších přátelských vztahů některých Gruzínců k Němcům a složitějších vztahů s Ruskem. Za druhé světové války Němce a Gruzínce částečně inspirovaly události té první, a to včetně vytvoření Gruzínské legie jako součásti německé armády. Gruzínský 822. prapor byl součástí této legie. Někteří lidé za svůj život stihli bojovat v obou světových válkách.

Je rovněž důležité se vrátit o několik let i v dějinách Nizozemska, protože gruzínští povstalci na Texelu udržovali kontakty s vedoucími osobnostmi Komunistické strany Nizozemska a byli jimi ovlivněni. Míra spolurozhodování nizozemských komunistů o tom, zda a kdy má k povstání Gruzínců dojít, byla předmětem určitých kontroverzí. Historie nizozemských komunistů, a to zejména v letech trvání paktu pojícího Hitlera se Stalinem (1939–1941), si zaslouží naši pozornost, protože může vysvětlit, proč někteří nizozemští komunisté byli tak nadšení z gruzínských povstalců na Texelu – za války i po válce.

Německé napadení Sovětského svazu 22. června 1941 připravilo scénu, na níž se odehrály události, o kterých chci v této knize vyprávět. Musíme se proto seznámit s osudem milionů sovětských vojáků, gruzínských i jiných, kteří padli do německého zajetí. Řekneme si, jak byli někteří z nich motivováni, aby vstoupili do německého vojska. V průběhu svého výzkumu jsem narazil na fascinující příběh německé elitní jednotky Sonderverband Bergmann složené z velké části z Gruzínců a příslušníků dalších kavkazských národů, která se stala zárodkem pozdější Gruzínské legie.

Němci, a zejména sám Hitler, nikdy plně nedůvěřovali bývalým sovětským vojákům, kteří se v zajetí rozhodli sloužit na německé straně. Jejich podezření se ukázalo jako oprávněné v pozdějších fázích války, kdy už byla zřejmá nadcházející německá porážka. Došlo k několika incidentům, kdy se Gruzínci a další Osttruppen (východní jednotky) obrátili proti svým německým pánům.

Nespolehlivost Gruzínců i dalších národů a skutečnost, že často docházelo ke zběhnutím zpátky k Sovětům, vedla velení wehrmachtu k rozhodnutí využívat tyto jednotky na západě. Tak se stalo, že v plochých prostorech holandských Fríských ostrovů začali hlídkovat muži z úbočí Kavkazu.

Příběh samotné vzpoury se dá vyprávět z mnoha různých pohledů. Máme poválečné rozhovory, v nichž původní německý velitel spílá Gruzíncům za jejich zradu. Svůj příběh mohli vypovědět i samotní Gruzínci – pokud přežili. V Nizozemsku byly publikovány knihy a natočeny filmy, ve kterých obyvatelé Texelu vyprávěli své příběhy o povstání, závislé na tom, jak je chápali. Existují dobové záznamy v držení britských vojenských složek, většinou odposlechy německých rádiových zpráv dešifrovaných týmy v Bletchley Parku. Máme vyprávění očitých svědků, čtyř Gruzínců, kteří onoho rána připluli k obci Mundesley na pobřeží Norfolku, tak jak je v reálném čase zaznamenali britští vyšetřovatelé.

Při vyprávění příběhu o bitvě jsem nechtěl zanedbat ani nic z toho, co se odehrálo po jejím skončení. Přežití stovek Gruzínců a jejich pozdější osudy v Sovětském svazu nebylo snadné předvídat. Velká část toho, co pak následovalo, bylo vytváření texelského mýtu. Překvapila mě vytrvalost tohoto mýtu v samotné Gruzii dlouho po konci komunistického období, v době, kdy Sovětský svaz už byl jen vzpomínkou.

Myslím si, že příběh, jako je tento, není možné vyprávět bez určitého morálního hodnocení a že je třeba pokusit se pochopit, komu je nutné přičíst vinu za tragédii, která připravila o život takové množství lidí včetně mnoha nevinných civilistů. Mohli za to Němci? A co Gruzínci?

Příběh gruzínského povstání na Texelu je především příběhem těch, kteří tam byli. Jednalo se o Gruzínce, Němce, Nizozemce, a mnohem později i o Kanaďany.

V následujících kapitolách se seznámíte s oslňujícím Šalvou Loladzem, bývalým pilotem sovětského letectva a nejvyšším gruzínským důstojníkem na Texelu. Poznáte Jevgenije Artemidzeho, kterému místní obyvatelé pro jeho sebejistotu a mohutný knír přezdívali Malý Stalin. Byl znám jeho výrok, že nosí sice německou uniformu, ale jeho srdce patří Stalinovi. Griša Baindurašvili byl jedním z gruzínských vojáků, kteří boje na Texelu přežili, a mohl popsat děsivý zápas s německým vojákem v jednom z posledních dnů války. A pak je zde generál Šalva Maglakelidze, původní velitel Gruzínské legie, který válku přežil, ale byl unesen ze Západního Německa a odvlečen zpátky do Sovětského svazu, kde se jeho osud vyvíjel zcela neočekávaným způsobem.

Na německé straně poznáme doktora Theodora Oberländera, jehož jednotka Sonderverband Bergmann byla předchůdcem Gruzínské legie. Oberländer se v poválečném Německu úspěšně vrhl na politickou kariéru, dokud nebyla odhalena jeho válečná minulost. Předpokládalo se, že po vypuknutí vzpoury v nočních hodinách zahynul major Klaus Breitner, velitel 822. praporu na Texelu, ale jak uvidíme, pohyboval se jinde, než kde měl být, takže přežil a mohl vypovědět svůj příběh. Heinz Hlawatschek byl první Němec, který se ocitl na Texelu, a na rozdíl od ostatních systematicky podporoval nizozemský odboj a byl mu ve válečných letech velmi užitečný. Seznámíme se také se svědectvím jednoho z mnoha německých vojáků, kteří se po vypuknutí vzpoury na ostrově vylodili, aby splnili Hitlerův rozkaz „všechny ty Gruzínce pozabíjet“.

Lidé z Texelu budou vyprávět své příběhy vlastními slovy; mezi několika pozoruhodnými postavami zaujme Hans Verhoeven, chlapec, který byl na ostrov odeslán do bezpečí, a místo toho se dostal do krvavých bojů. Dlouho po válce sepsal vzpomínky, od kterých se čtenář jen těžko dokáže odtrhnout. Jacob Keijzer, jedna z vůdčích postav nizozemského odboje, který po dlouhá válečná léta vystupoval jako sympatizant nacistů, nám přiblíží svá první utajená setkání s Gruzínci i svá podezření, která vůči nim choval. Poznáme některé nizozemské komunisty, kteří jednali s Gruzínci v měsících předcházejících jejich vzpouře, například ženu, která se pro ně stala jejich „matkou“, nebo vůdce komunistického hnutí odporu na nizozemské pevnině, který je dnes obviňován z rozpoutání vzpoury, jež nemohla skončit jinak než tragédií.

Nakonec na scénu dorazí Kanaďané pod velením podplukovníka Williama Douglase Kirka, respektovaného vojáka, který přijel do Evropy hned první lodí po vypuknutí války v roce 1939. Budeme číst očitá svědectví dvou vojáků sloužících pod jeho velením, v nichž popisují, co tehdy spatřili a jak to po letech hodnotí. Potkáme také vysokého kanadského důstojníka, jehož otec psal velmi žádané špionážní romány; on sám se však s větším zájmem věnoval ostrovnímu ptactvu než Gruzíncům, které měl doprovázet na cestě domů.

Příběh gruzínského povstání na Texelu je samozřejmě jen krátká epizoda v dějinách druhé světové války. V době, kdy k povstání došlo, probíhaly krvavé boje po celé Evropě včetně území Berlína, hlavního města říše. Pozdní příchod Kanaďanů na scénu částečně způsobila skutečnost, že Texel byl velmi vzdálen od linie fronty, kde v posledních týdnech války probíhaly hlavní střety.

Jak uvidíme, významným rysem povstání na Texelu bylo to, že gruzínští vojáci sloužící tisíce kilometrů od domova byli drceni mezi silami dvou obludných totalitních režimů. Ať již pod jejich hitlerovskými uniformami tlouklo srdce pro Stalina – jak tvrdil Jevgenij Artemidze – nebo tomu bylo jinak, oné noci povstali a zvolili cestu, která většinu z nich dovedla k předčasné smrti. A udělali to ze stejného důvodu, pro který se předtím převlékli do uniforem wehrmachtu, ze stejného důvodu, proč ještě dříve zvedli ruce nad hlavu a vzdali se Němcům.

Byli mladí a prostě se snažili válku přežít a vrátit se domů.

1

Gruzie a Gruzínci

Až do dnešních dnů nazývají Nizozemci povstání na Texelu v dubnu a květnu roku 1945 De Russenoorlog (ruská válka). Hřbitov, kde jsou nyní pohřbeni gruzínští vojáci, byl dlouho znám jako „ruský hřbitov“. Dokonce i britští vyšetřovatelé vyslýchající čtyři muže, kteří přistáli onoho dubnového rána 1945 v Mundesley, o nich píší jako o „Rusech“, přestože se o Rusy nejednalo. To není nepodstatné, protože jako Gruzínci podnikli ze své vlasti téměř neuvěřitelnou cestu, která je nakonec přivedla oblečené v německých uniformách k břehům Norfolku, kde přistáli, aby mohli vyprávět svůj příběh.

Gruzie je nevelká země ležící jižně od Kavkazu na černomořském pobřeží. Po staletí byla obklopená různými mocnostmi: Persií, Osmanskou říší či Ruskem, přičemž byla čas od času obětí jejich nájezdů. Po dlouhá období však také byla Gruzie nezávislým královstvím.

Je to země, jejíž krása bere člověku dech. Zasahuje do obou stran kavkazského hřebene a najdeme zde hory patřící k nejvyšším v Evropě. Podnebí Gruzie má v některých oblastech subtropický charakter, takže se výrazně liší od podnebí severního ruského souseda. Za carských i sovětských časů sloužila Gruzie k uspokojování rozmarů ruské smetánky. Byla v rámci impéria zdrojem nejen nejlepšího ovoce a zeleniny, ale také legendárního gruzínského vína. Gruzínci vyrábějí již asi 8 000 let víno svou jedinečnou metodou. Používají se při ní velké keramické nádoby zvané kvevri, v nichž víno kvasí, skladuje se a zraje. Gruzínský jazyk má málo společného s ruštinou a v psané podobě nepoužívá azbuku (ani latinku). Gruzínci si vytvořili vlastní písmo.

Ze všech těchto důvodů je přinejmenším nepřesné říkat obyvatelům Gruzie „Rusové“, ale jak uvidíme později, dopouštěli se toho téměř všichni aktéři našeho příběhu.

V červenci 1783 ukončila gruzínskou nezávislost Georgijevská smlouva, kterou ve východní Gruzii uzavřeli Kateřina II. Veliká za Rusko a Erekle II. (Iraklij) za Kartlijsko-kachetské království. Touto smlouvou se z Gruzie stal protektorát mocné monarchie Romanovců. Do roku 1801 se království stalo bezprostřední součástí Ruska, a vládcové v Petrohradu tak získali přístup k turecké hranici a přístavním městům na černomořském pobřeží, mezi nimi k Batumi. Carské Rusko (stejně jako později sovětské) bylo rozpínavou velmocí, toužebně pokukující po Konstantinopoli. Gruzie byla nejdřív překážkou těmto ruským záměrům a později nástupištěm na cestě k expanzi.

Gruzie i Rusko byly historicky křesťanské země a Gruzie potřebovala ochranu před mocnými muslimskými státy rozkládajícími se podél její jižní hranice. Ačkoli v roce 1801 ztratila nezávislost, získala nyní více než sto let relativního míru a stability pod ochranou ruských carů. Za tuto stabilitu však bylo nutné zaplatit. Gruzie byla zvyšující se měrou porušťována a její vlastní jazyk, kultura a církev upadaly. Z toho důvodu narůstal podíl Gruzínců, kteří snili o znovuobnovení národní nezávislosti. Patřily k nim významné literární osobnosti, jako byl Ilja Čavčavadze, básník a politický aktivista zavražděný v září 1907. Dodnes se neobjasnilo, kdo stál za jeho zabitím, třebaže někteří přisuzují vinu Stalinovi a skupině gruzínských bolševiků.

Zdá se, že většina Gruzínců byla spokojená se zachováním vazeb na Rusko. Malý zájem o státní nezávislost projevovali dokonce i sociální demokraté, kteří se na počátku dvacátého století začali prosazovat jako nejpočetnější politická síla v zemi. Považovali se za členy ruské politické strany, která by měla jednoho dne svrhnout carský režim a založit demokratickou federativní republiku. Po takové revoluci by pak snad Gruzie mohla získat určitou míru samostatnosti. Ve výsledku se podařilo získat více než to: sociální demokraté se stali hrdými vůdci Gruzínské republiky.

Jejich strana měla výjimečné rysy ve srovnání s novými sociálnědemokratickými stranami, které v té době rašily všude na světě. Tyto strany, stejně jako britská Labour Party, která byla jednou z nich, převážně zahrnovaly průmyslové dělníky a intelektuály. Gruzie však byla na rozdíl od poměrů na Západě chudou zemí, kde byla dělnická třída jen velmi málo zastoupena. Jednalo se převážně stále ještě o společnost založenou na obdělávání půdy. Gruzínská sociální demokracie zaujala vedoucí úlohu v průběhu rolnického povstání, které vypuklo roku 1904 v Gurii na západu Gruzie. Mnozí rolničtí povstalci se nakonec stali členy této strany. Tak se stalo, že sociální demokraté byli před první světovou válkou masovou politickou silou, daleko významnější než jakákoliv jiná strana v Gruzii.

Ke konci carského panování se četní vůdcové gruzínské sociální demokracie stali významnými osobnostmi v petrohradské dumě, která zastávala roli parlamentu. Když se sociální demokracie rozštěpila a Lenin se chopil vedení radikální bolševické frakce, zůstali jeho oponenti, kteří byli silněji propojeni se západoevropskou demokratickou tradicí, v křídle menševiků. Téměř všichni gruzínští sociální demokraté patřili k menševikům. Pouze jediný proslulý Gruzínec stanul Leninovi po boku: Josif Džugašvili, známější pod jménem Stalin.

■Gruzínská legie v první světové válce

Gruzínci, kteří v dubnu 1945 přistáli na pobřeží Norfolku, sloužili v Gruzínské legii, jež byla součástí německé armády. Tato legie byla dědicem jména a tradice Gruzínské legie, která byla součástí německé armády v průběhu první světové války.

Během čtyř roků, které vedly v květnu 1918 k získání nezávislosti Gruzie na carské říši, byla tato země na samotné linii fronty první světové války, neboť ruská vojska bojovala na jihu proti Turkům. Když v létě 1914 válka začala, „převládaly v Gruzii proněmecké nálady“, jak se zmínil Noe Žordanija, předseda sociálních demokratů.1) Žordanija postupoval ve funkcích až na pozici předsedy vlády nezávislé Gruzie a později vedl po řadu let i exilovou vládu této země. Přestože připouštěl „proněmecké naladění“ Gruzínců, nijak je nesdílel.

Žordanija i budoucí ministr zahraničí nezávislé Gruzie Akaki Čchenkeli projevovali pochopení pro věc spojenců, stejně jako tomu bylo u mnoha ruských sociálních demokratů včetně Georgije Plechanova, otce ruského marxismu. Mohlo to mít souvislost s jejich celkovou orientací na demokratické ideály západní Evropy a nedostatkem zájmu o zajištění nezávislosti Gruzie. Ostatní Gruzínci však viděli v Německé říši spojence ve svém boji za osvobození z jha carského režimu – a toto vidění Německa jako země, která může zabezpečit vymanění Gruzie z ruské nadvlády, přetrvávalo po celá desetiletí.

Hrabě Friedrich Werner von der Schulenburg, dřívější německý vicekonzul v gruzínském hlavním městě Tbilisi (tehdy zvaném Tiflis), založil v roce 1915 Gruzínskou legii, když sloužil jako německý důstojník v tureckému vojsku. S podporou „Výboru nezávislé Gruzie“ působícího v Berlíně se mu podařilo sestavit jednotku čítající několik tisíc mužů, a to přes odpor gruzínských sociálních demokratů. Velitelem legie se stal Němec Horst Schliephack. Nejvyšším gruzínským důstojníkem byl Lev Kereselidze.

Legie byla po celou válku dislokována v Turecku a nedostalo se jí mnoha bojových příležitostí. Němci doufali, že se jim podaří využít Gruzínce k podněcování revolt v Ruské říši, a věřili, že menší národy jako Gruzie se budou chtít vymanit z carského jha. Turci se však na věc dívali jinak a považovali Gruzínskou legii za pouhou vojenskou jednotku, jednu z mnoha tvořících jejich početnou armádu. Vztahy mezi Gruzínskou legií a tureckou vládou nebyly nikdy dobré. Legie zůstala po většinu válečných let dislokována nedaleko černomořského pobřeží a do bojů proti ruské armádě nikdy nezasáhla.

V lednu 1917, kdy stále ještě zuřila válka, byla legie rozpuštěna. Stalo se to právě včas, aby se někteří její důstojníci stihli vrátit do Gruzie, neboť v hlavním městě říše Petrohradu vypukla revoluce, která svrhla carskou vládu.

Najdeme mnoho rozdílů mezi Gruzínskou legií za první světové války a její druhoválečnou obdobou, a to především proto, že Německo, které bojovalo proti Rusku v letech 1914–1918, nebylo nacistickým Německem třicátých a čtyřicátých let. V Gruzii se nikdo nepohoršoval nad muži, kteří za první světové války dobrovolně vstoupili do Gruzínské legie, protože nebyli poskvrněni zločinnými projevy nacistického režimu. Veterány legie, kteří se roku 1917 vrátili, aby začali budovat novou gruzínskou armádu postavenou na národním základě, přivítala vlast s otevřenou náručí.

■Gruzie získává nezávislost

Gruzínští sociální demokraté sehráli stěžejní úlohu během ruské revoluce, jež zachvátila v březnu 1917 Petrohrad. Jedním z nich byl Nikolaj Čcheidze, který byl zvolen předsedou Petrohradského sovětu dělnických a vojenských zástupců, fakticky ovládajícího město. Dalším byl Iraklij Cereteli, jenž se později stal ministrem v prozatímní vládě Alexandra Kerenského.

Zatímco se hroutil starý režim, spadla moc v Gruzii do klína místním sociálnědemokratickým předákům, mezi nimiž vynikal Noe Žordanija. Představitelé režimu se doslova vytráceli: carský úředník vládnoucí celé zakavkazské oblasti si sbalil kufry a zmizel hned poté, co gruzínské sociální demokraty vyzval, aby převzali moc. Ti však nejevili zájem o nezávislost Gruzie a byli spokojeni s představou, že země zůstane součástí demokratické federativní republiky, jež snad nahradí starou carskou říši.

K tomu však nemělo nikdy dojít. Vladimír Iljič Lenin a jím vedení bolševici se v listopadu 1917 zmocnili v Petrohradu státním převratem vlády. Na celém území říše pak proběhly volby do Ústavodárného shromáždění, které mělo připravit novou ústavu. Bolševici nedosáhli dobrého výsledku a zůstali v menšině; v lednu 1918 vojáci věrní Leninovi, jemuž sekundoval jeho spolupracovník Lev Trockij, první zasedání tohoto shromáždění rozehnali. Namísto dlouho očekávané demokratické federativní republiky bolševici nastolili na většině území bývalého impéria systém jedné strany. Gruzínští sociální demokraté včetně Čcheidzeho a Cereteliho, kteří sehráli tak významnou úlohu v prvních měsících ruské revoluce, museli uprchnout zpět do Gruzie.

V Gruzii zatím Žordanija a jeho souputníci nehodlali v žádném případě setrvat v Leninově diktatuře a do konce dubna 1918 zformovali společně se sousedními zeměmi Arménií a Ázerbájdžánem na Rusku nezávislou Zakavkazskou federaci. Ta však neměla dlouhého trvání. Rozpadla se pod tlakem znovu se probouzející vojenské moci Turecka, které se snažilo urvat pro sebe kusy bývalých ruských provincií. Gruzínci se rozhodli vyslyšet doporučení německých armádních důstojníků, s nimiž vyjednávali, a dne 26. května 1918 vyhlásili nezávislost.

Nová nezávislá Gruzínská republika byla přímo konfrontována s Tureckem, neboť obě země už neoddělovala ruská vojenská moc, která by stála za řeč. Z armády zůstaly jen vyhladovělé a nedisciplinované tlupy, které ve velkém chaosu táhly přes území Gruzie zpět do Ruska. Přítomnost těchto jednotek na gruzínské půdě se stala bezpečnostním problémem, jehož význam rozhodně nebyl zanedbatelný.

Další bezpečnostní problémy měly vyvstat později, ať už se jednalo o pohraniční spory s Arménií, nebo o rostoucí ohrožení ze severu, kde si ruská vojska (bílá i rudá) dělala zálusk na tři nejednotné zakavkazské republiky. Turecká armáda se dala počátkem roku 1918 na pochod, což se stalo nejvážnějším ohrožením gruzínské nezávislosti. Gruzínci postrádali vlastní účinnou obrannou sílu, takže potřebovali najít protektora, který by pomohl nové republice odradit Turky od expanze. Zdálo se, že nejvhodnějším kandidátem pro tuto úlohu je Německo.

Gruzínci potřebovali dosáhnout s Němci dohody tím spíš, že sovětská vláda uzavřela s Berlínem zničující Brestlitevský mír. Kromě toho, že velká část ruského území včetně Ukrajiny byla ztracena ve prospěch Němců, odepsala vláda mírovou smlouvou také rozsáhlé oblasti Gruzie, které připadly Turecku. Gruzínci neměli žádnou možnost do těchto jednání zasáhnout, a Brestlitevský mír se tak stal pro Gruzínce dalším důvodem k tomu, aby se s Ruskem rozloučili.

Němci však měli v regionu také své vlastní zájmy. Válka sice měla za šest měsíců skončit, ale Německo v květnu 1918 ještě nebylo poraženou velmocí. Stále mu ještě zbývaly síly na vedení ofenzivních operací na západní frontě a na východě jeho armády připravily Rusům zdrcující porážku. V červnu 1918 německá děla ostřelovala Paříž, v srpnu padlo město Baku s bohatými nalezišti ropy do rukou Turků, německých spojenců. Rozhodně tedy ještě nebylo po válce.

Německo zoufale potřebovalo ropu z Ázerbájdžánu a mangan na výrobu oceli, jímž oplývala Gruzie. Historik Donald Rayfield napsal: „Pro Německo v roce 1918 byl přístup do Gruzie otázkou života či smrti.“2)

Generál Erich Ludendorff později psal o důvodech, proč podpořil návrh okupace Gruzie německými vojsky. Uvedl, že šlo hlavně o snahu získat suroviny z Gruzie a ropu z Ázerbájdžánu. Přestože Německo mělo sotva nějaké volné jednotky, které by uprostřed světové války mohlo postrádat, nepovažoval Ludendorff Turky za spolehlivé spojence. „To, že se na Turky nemůžeme v této věci spolehnout, znovu prokázalo jejich chování v Batumi,“ napsal. „Turci si osobovali právo ponechat si veškeré získané zásoby pro sebe,“ postěžoval si. „Pokud měla být nějaká naděje na získání ropy z Baku, museli jsme si pomoct sami.“3)

Jednání s Němci začala ještě předtím, než se Gruzie stala nezávislým státem. Tyto rozhovory úzce souvisely s probíhajícím vyjednáváním s Tureckem, které mělo ukončit válku na kavkazské frontě.

Dne 26. května 1918, kdy se rozpadla Zakavkazská federace a Gruzie vyhlásila nezávislost, čelil mladý stát ultimátu Turecka, jež požadovalo ještě větší území, než mu bolševici postoupili v Brestlitevském míru. Bylo tedy načase rychle dosáhnout dohody s Němci – dříve, než se do věci vloží jejich turečtí spojenci hodlající zabrat, co se dá.

Polní maršál von Hindenburg a generál Ludendorff, kteří byli v té době faktickými vládci Německa, přikázali svobodnému pánovi Friedrichu Kressovi von Kressenstein, bavorskému generálovi, aby vedl vojenskou misi do Gruzie. Ludendorff si od toho sliboval, že získá nejen přístup ke gruzínským surovinám a ropným polím u Baku, ale i odrazový můstek k případnému útoku na Britskou Indii.

Turci byli netrpěliví a donutili Gruzínce ke kapitulaci v Batumi. Němečtí důstojníci cestující po Černém moři byli nuceni přistát severněji, v Poti, aby nepadli do rukou svých tureckých spojenců. Protestovali a vytýkali Turkům, že zašli příliš daleko a porušili ustanovení Brestlitevského míru.

Gruzínští diplomaté, kteří vyjednávali s Turky, nyní dosáhli separátní dohody s Německem, o níž Turci nevěděli. Úmluvu podepsal v Poti na palubě lodi Minna Horn gruzínský ministr zahraničí Čchenkeli a německý generál Otto von Lossow. Gruzíncům bylo sděleno, že Turecko a sovětské Rusko se nalézají blízko podpisu tajného paktu, který by byl tragédií pro malou zemi vklíněnou mezi ně.

První dokument, podepsaný Gruzínci a Němci, uznával Brestlitevský mír. Gruzínští sociální demokraté byli samozřejmě rozhněváni postupem Leninových bolševiků, kteří odepsali část gruzínského území, aniž by se s nimi byť jen poradili. Mezitím se však reálná situace změnila. Němci a Turci měli daleko lepší vyjednávací pozici a nebyla tu žádná celistvá ruská armáda, která by je mohla zadržet, takže Gruzínci neměli na vybranou a nezbylo jim než s podmínkami Brestlitevského míru souhlasit.

Mírová smlouva mimo jiné zaručovala Němcům právo využívat do konce války gruzínské železnice. Přeprava po železnici měla pro Německo zásadní význam, protože mu umožňovala ze země vyvážet mangan a další suroviny. Dohoda obsahovala i další hospodářská ujednání. Byla založena Společná gruzínsko-německá důlní akciová společnost, v níž měly obě země rovná práva a podíly. Němci získali odkupní právo na veškeré přebytky gruzínských dolů a právo regulovat námořní dopravu. Německá marka se stala v Gruzii zákonným platidlem. Většina těchto ústupků však zůstala jen na papíře, protože jejich uskutečnění zmařil náhlý konec války a porážka Německa v listopadu 1918.

Němci jako protihodnotu těchto ústupků přislíbili, že zprostředkují jednání mezi Gruzií a Turky. To vedlo brzy k výsledku a dne 4. června 1918 podepsal nový gruzínský premiér Noe Ramišvili dohodu s Tureckem, které v ní formálně uznalo gruzínský stát.

Ihned po podepsání dohody s Německem odcestoval ministr zahraničí Čchenkeli s gruzínskou delegací do Berlína. Delegace setrvala v německém hlavním městě několik měsíců. Během jednání Gruzínci navrhovali, aby se jejich země stala dominiem Německé říše, což by jim zajistilo německou ochranu. Císař však zřejmě tyto návrhy vetoval.

Nevíme, co by se bylo stalo, kdyby Německo válku vyhrálo. Je možné, že nakonec by vznikla nějaká forma německého protektorátu. Je také nejasné, jak by německá vláda pohlížela na zemi řízenou sociálními demokraty, protože během světové války byla řada německých sociálních demokratů obviněna z poškozování národních zájmů.

O mnoho let později se Trockij pokusil interpretovat snahu gruzínských sociálních demokratů dohodnout se s německou generalitou. Trockému nestačilo odsoudit jejich rozhodnutí a obvinit je ze zrady dělnické třídy a kolaborace s imperialismem. Potřeboval také vysvětlit, proč se gruzínští sociální demokraté obrátili na německé imperialisty. Podle jeho názoru to nemělo nic společného s německým zájmem o gruzínský mangan nebo ropu z Baku ani s tím, že se Gruzínci snažili najít protektora tváří v tvář Turkům. Trockij tvrdil: „Německá vojska byla přivedena do Gruzie, stejně jako do Finska, pobaltských zemí a na Ukrajinu, především k intervenci proti bolševikům.“4)

Podle názoru Trockého byli gruzínští bolševici, tato drobná skupina s téměř nulovým vlivem na chod země, hlavním důvodem, proč vzniklo gruzínsko-německé spojenectví. Když takto „odhalil“ skutečnou příčinu dohody s Německem, vyplísnil Trockij Gruzínce za jejich pokrytectví:

„V době, kdy gruzínští menševici zasedali jako ministři ve všeruské vládě, nás obviňovali z pletek s německým generálním štábem a prostřednictvím carských soudů z nás udělali velezrádce. Prohlašovali, že Brestlitevský mír otevřel ,brány revoluce‘ německému imperialismu a byl zradou zájmů Ruska. Právě s tímto halasným pokřikem volali po svržení bolševiků, a když jim začala revoluce připadat příliš radikální, odtrhli od Ruska Zakavkazsko, a pak ještě od Zakavkazska Gruzii. To oni dokořán otevřeli brány ,demokracie‘, kudy vpochodovaly dovnitř císařské armády.“5)

Něco z toho jsou sice nesmysly, ale v jednom má Trockij pravdu, když píše o Brestlitevském míru. Gruzínci – a vlastně občané všech tří zakavkazských republik – se cítili zrazeni Rusy a podvedeni ústupky, které v Brestu učinili. Odsoudit to a vrátit se k jednacímu stolu jen o pár měsíců později a souhlasit právě s takovými ústupky skutečně vypadá na první pohled poněkud zvláštně. Je to však jen povrchní pohled. Ve skutečnosti byli poražení Rusové v poměrně silné pozici, když probíhala jednání v Brestu, ale o pár měsíců později to vypadalo zcela jinak. V červnu 1918, kdy mezi tureckou armádou a Tbilisi nestály téměř žádné jednotky, začaly Gruzíncům podmínky z Brestu připadat jako dobré řešení.

Trockého popis německé okupace Gruzie se stal součástí sovětského dějepisu, kde setrval i řadu let po jeho politickém pádu, odchodu do exilu a zavraždění Stalinovými lidmi. Tento pohled na dějiny se v Gruzii vyučoval v průběhu sedmi desetiletí vlády Sovětů. Trockij odmítal tezi, že by Gruzie pozvala Němce, aby se ochránila před Turky. Napsal:

„Úloha německých vojsk ve státech hraničících s Ruskem byla v roce 1918 velmi konkrétní. Ve Finsku tyto jednotky účinkovaly jako katané dělnické revoluce a stejná byla jejich úloha v pobaltských státech. Prošly celou Ukrajinou, rozbíjely sovětskou správu, masakrovaly komunisty a odzbrojovaly dělníky a rolníky. [Žordanija] neměl žádný důvod očekávat, že by vstoupily do Gruzie za nějakým jiným účelem. Ale právě proto menševická vláda pozvala jednotky nepřekonatelných Hohenzollernů – protože proti tureckým oddílům měly veškeré výhody železné disciplíny.“6)

Gruzie v Trockého podání byla zemí, kde sociálnědemokratická vláda čelila soustavným nepokojům, rolnickým povstáním, dělnickým bouřím a podobně, přičemž mocná Gruzínská komunistická strana bolševiků byla prý připravena kdykoliv převzít moc jménem dělnické třídy, jak to učinila v Rusku. Trockij byl přesvědčen, že bez německé přítomnosti by sociální demokraté brzy přišli o vliv, a to nikoli ve prospěch Turků, ale bolševiků:

„Dá se s naprostou jistotou říci, že přes bílý teror ozdobený květnatou rétorikou by menševickou diktaturu rychle smetl dravý proud revolučního hnutí, kdyby v zemi nebyla zahraniční vojska. Menševiky v té době nedržel u moci Němec Marx, ale jiný Němec, von Kress.“

Podle názoru bolševického předáka, který se stal za sovětských časů obecně přijímaným výkladem dějin, bylo jedinou starostí gruzínských sociálních demokratů rozdrcení bolševiků. Gruzie tehdy nečelila žádným závažným hrozbám, jakými snad mohlo být Turecko nebo bělogvardějci generála Děnikina, kteří v té době opanovali jižní Rusko.

Žordanija podle Trockého doufal, že německé jednotky rozpráší sověty, odzbrojí dělníky a budou masakrovat komunisty. Ve skutečnosti však sociální demokraté kontrolovali sověty – měli v nich velmi silné většinové zastoupení, takže vůbec nestáli o to, aby Němci jejich správu rozbíjeli. Rovněž představa, že by Němci mohli odzbrojit gruzínské dělníky, nedává žádný smysl, protože ozbrojený proletariát organizovaný v Lidové stráži byl fanaticky oddán sociálnědemokratické vládě. Sovětská správa nebyla rozprášena, dělníci nebyli odzbrojeni a represe nepočetné a okrajové Komunistické strany Gruzie zabezpečila gruzínská policie a Lidová stráž, které se obešly bez jakékoliv německé pomoci.

Odlišný a přesnější pohled na vznik partnerství Gruzínců a Němců, trvající roku 1918 jen pár měsíců, nabízí Karl Kautsky, který v Gruzii pobýval několik měsíců koncem roku 1920. Kautsky byl vůdčí postavou mezinárodního sociálnědemokratického hnutí a napsal několik jeho základních textů. Byl také uznávaným pokračovatelem Marxova literárního dědictví. Svůj popis začíná rozsáhlejším historickým pohledem a poznamenává: „Němci byli v Gruzii dlouhodobě oblíbení díky württemberským kolonistům, kteří se tu usadili jako rolníci již před sto lety. Podrželi si svou národnost dodnes a vysloužili si dobrou pověst.“

Nebyli to jen němečtí kolonisté, díky nimž byla německá okupace pro Gruzínce přijatelná. Pro gruzínské sociální demokraty bylo Německo zemí Marxe, Engelse, Lassalla, Bebela a Liebknechta. Bylo vlastí sociální demokracie, mělo nejpočetnější sociálnědemokratickou stranu na světě a nejsilnější odborové hnutí.

Kautsky, přestože byl celoživotním oponentem císařského režimu, podporoval rozhodnutí Gruzínců obrátit se v roce 1918 na Německo s žádostí o ochranu. Psal, že Němci nepřišli do Gruzie jako rabující nájezdníci, ale jako organizátoři gruzínských výrobních sil, protože potřebovali gruzínské produkty, především mangan, a rovněž gruzínskou železniční síť. Přinesli do Gruzie přesně to, co země nejbolestněji postrádala a co mohla rychle získat jedině zahraniční spoluprací: organizaci hospodářského života.

Dohoda uzavřená mezi Německem a Gruzií přinutila ruské bolševiky, aby 27. srpna 1918 podepsali dodatek k Brestlitevskému míru. Uvádělo se v něm, že Rusko souhlasí s německým uznáním nezávislosti Gruzie. V určitém smyslu to znamenalo, že Rusko rovněž uznává gruzínskou nezávislost, byť formálně se tak stalo teprve po uzavření gruzínsko-ruské mírové smlouvy v květnu 1920. Dodatek nebyl nějakým rozsáhlým ústupkem Sovětů, protože Lenin již dříve uznal právo pohraničních států Ruské říše na odtržení a akceptoval to v případě Finska, Polska a tří pobaltských republik.

Němečtí vojáci dorazili do Tbilisi již dva týdny po vyhlášení nezávislosti Gruzie a byli přivítáni jako ochránci před Turky. Tři dny po jejich příjezdu sociálnědemokratická vláda vydala prohlášení, v němž obyvatelstvu oznámila, že tyto jednotky byly do země pozvány, „aby chránily hranice“. Sovět dělnických a vojenských zástupců v Tbilisi v této věci vládu podpořil.

Během jednoho měsíce Němci převzali od Turků kontrolu nad gruzínskými přístavy a železniční sítí. Začali pracovat na dovozu statisíců tun manganové rudy z dolů v Čiatuře do Německa. Poskytli půjčku 54 milionů marek, aby podpořili novou gruzínskou měnu. Začali plánovat rozšíření přístavu Poti, položení podmořského kabelu skrz Černé moře a stavbu ropovodu z Batumi do Poti.

Nic z toho však nešlo hladce, a to i přes snahu gruzínské vlády, která usilovala o rozvoj vzájemně přátelských vztahů. Gruzínští dělníci, kteří na rozdíl od svých soudruhů v Leninově Rusku byli členy nezávislých odborových svazů s právem na stávku, měli jiné představy. Donald Rayfield napsal:

„První dodávka manganu zamířila z Poti do Německa 27. června, většina však zůstala v přístavu. Příčinou byl nedostatek přístavních dělníků. Ti, kteří nakládali, byli podvyživení a připraveni kdykoliv stávkovat. Podobné obtíže bránily exportu abchazského tabáku, vysokohorské vlny a mědi z Kachetie i dovozu velmi potřebné mouky.“

Němci zuřili. Pro stávkující dělníky měli stejně malé pochopení jako bolševici. Kress žádal gruzínské sociální demokraty, aby proti dělníkům zakročili. Je možné, že kdyby zůstali Němci v Gruzii i po roce 1918, ztratili by jakoukoliv trpělivost se vzpurnými dělníky a možná i s jejich sociálnědemokratickou vládou.

Němci také vládu vyzývali, aby sloučila Lidovou stráž s armádou a provedla denacionalizaci pozemků zabavených šlechtě. Požadovali přepravu několika tisíc odříznutých ruských vojáků na Krym, aby se mohli připojit k bělogvardějským vojskům bojujícím proti bolševikům. Gruzínci nic z toho neudělali.

Němci se dokonce zabývali myšlenkou, zda by nebylo možné obnovit starou gruzínskou monarchii. Podle německého propagandistického spisku z roku 1919 „se Německo marně snažilo učinit některého ze svých princů vládcem země, ale nepodařilo se to prosadit pro odpor socialistické většiny, která představovala pevnou demokratickou frontu stojící proti německým záměrům“.

Okupanti však pracovali i na jiných věcech. Nabízeli stipendia na německých univerzitách a založili německou školu v Tbilisi. Obnovili také německojazyčné noviny s poměrně protisocialistickým zaměřením, Die kaukasische Post. Jejich vliv byl nepochybně omezený, a to vzhledem k malé početnosti čtenářů znalých němčiny i pro malý ohlas antisocialistických nálad.

Od vstupu německých jednotek do Tbilisi uplynulo jen pět měsíců, když válka skončila německou porážkou. Němečtí vojáci v Gruzii, kteří se dosud chovali korektně a byli většinou Gruzínců vítáni, se „proměnili v nedisciplinovanou chátru“. Na počátku prosince 1918 dorazily do země první britské jednotky, v nichž sloužili i indičtí vojáci. Bylo vypáleno německé velitelství v hotelu Palace. Německé síly se začaly stahovat z gruzínského hlavního města ještě před koncem války.

Na počátku následujícího roku gruzínská vláda pořádala uvítací banket pro britskou vojenskou misi. V tutéž chvíli se však ministr války loučil slavnostní večeří s generálem Kressem. Gruzínci se s Němci loučili neradi a vůbec nebyli šťastní z toho, že je mají nahradit Britové. Kress a jeho muži zůstali v Gruzii až do února 1919 a Britové s nimi zacházeli jako se zajatci.

Gruzínským sociálním demokratům rozhodně nechyběl smysl pro praktičnost. Když se objevila bezprostřední hrozba turecké agrese a možného uzavření turecko-sovětského paktu, připravili dohodu s Německem, která zabezpečila hranice a přispěla k vnitřní stabilitě země. Kautsky napsal, že „k obrazu německé okupace přispěly úspěchy dosažené okupačními vojsky. Gruzie je jednou z mála zemí v této válce, kde německá vojska přispěla k propagandisticky příznivému obrazu Německa.“ (Můžeme se jen dohadovat, které byly ty další země.)

Donald Rayfield konstatuje, že „německá vojenská mise nepochybně upevnila správu země a zformováním pravidelné armády na podzim roku 1918 zachránila Gruzii před vnitřním chaosem, tureckou invazí a arménskými výpady“. Zde je třeba říct, že Němci opravdu sehráli jistou roli v krátkém konfliktu s Arménií, když v prvních dnech pomohli Gruzíncům.

Když na počátku roku 1919 Němci Gruzii opustili, nevzpomínalo na ně obyvatelstvo jako na nenáviděné okupanty. Úcta, kterou k nim Gruzínci chovali, se ještě prohloubila v důsledku zkušeností s jejich britskými nástupci. V kolektivní paměti Gruzínců zůstali Němci zapsáni jako úctyhodný národ.

■Experiment

Během krátkých tří let státní nezávislosti měli Gruzínci příležitost vytvořit alternativu k režimu, který Lenin a bolševici nastolili v Rusku. V době, kdy Lenin postavil mimo zákon všechny ostatní politické strany, mohl v Gruzii prosperovat politický systém více stran. Zatímco bolševici se vztyčenými bodáky rozehnali zvolené Ústavodárné shromáždění, konaly se v Gruzii svobodné volby, v nichž soupeřilo několik stran a ženy měly právo volit i být voleny.

Bolševici založili ekonomiku na principech, které nazývali „válečný komunismus“, byť se ve skutečnosti jednalo o nevyhlášenou válku proti venkovu. Oddíly ozbrojených dělníků vyrážely z měst a rekvírovaly rolníkům obilí. Výsledkem byl hladomor. V Gruzii sociální demokraté zvolili zcela odlišný přístup. Překvapivě účinnou agrární reformou byla zemědělská půda převedena do vlastnictví rolníků. Na venkově se tak začala rozvíjet střední třída, která byla věrná sociálním demokratům a jejich republice. Ve městech přitom nikdo nehladověl.

Zatímco bolševici usilovali o militarizaci pracovních sil a za tímto účelem rozdrtili odborové svazy vzniklé v revolučním roce 1917, mohly se v Gruzii odbory volně rozvíjet. Přestože požadovaly – a získaly – ústavně zaručené právo stávkovat, jen velmi zřídka je využily. Místo stávek spolupracovaly s vládou a zaměstnavateli na vytvoření Mzdové rady, která vznikla v květnu 1919. Rada upravovala pracovní vztahy, udržovala mzdy v souladu s rostoucími životními náklady, zprostředkovávala řešení případných sporů mezi zaměstnavateli a zaměstnanci a zajišťovala, aby dělníci a jejich rodiny měli co jíst. Gruzínská hospodářská a sociální politika byla předobrazem toho, k čemu došlo v celé západní Evropě po druhé světové válce: nástupu „sociálně tržní ekonomiky“ se silnými odborovými svazy.

Bolševici se po několik let pokoušeli zlikvidovat volný trh a soukromý majetek, což způsobilo zbídačení celé společnosti a hlubokou hospodářskou krizi. Nakonec musela být v roce 1921 zavedena „nová hospodářská politika“, jak Lenin nazval návrat k tržním vztahům, který pak zůstal zachován několik let. Gruzínci od počátku rozvíjeli smíšené hospodářství a zvláštní pozornost věnovali družstevnímu hnutí. Gruzínská družstva vzkvétala a po několika letech se v mnoha odvětvích hospodářství stala dominantním faktorem.

Gruzínci nevytvořili ideální společnost. Země byla nadále chudá a vztahy mezi Gruzínci a etnickými menšinami žijícími na území státu byly problematické. Avšak nebudovala se tu utopie. Byla snaha vytvořit lepší společnost, a sice jinak než bolševici, kteří měli utopické plány a používali nelítostné metody k jejich dosažení.

Stalin byl jedním z nepočetné skupiny Gruzínců odmítajících sociáldemokratismus a dávajících přednost Leninovi. Byl dlouho izolován mezi gruzínskými revolucionáři a většinu období před rokem 1917 strávil buď v Petrohradu, nebo v sibiřském vyhnanství. V Gruzii byl neoblíbený; mnozí ho podezřívali, že je policejní agent. Lenin mu jako Gruzínci svěřil úkol, aby vytvořil bolševickou strategii k problematice etnických menšin a malých národů. Stalin o tomto tématu sepsal stručnou knihu. Jakmile se bolševici v Rusku dostali k moci, zaujal místo ve vedení strany. Lenin ho jmenoval lidovým komisařem pro národnostní otázky. Stalin bažil po příležitosti, aby se pomstil Gruzíncům, kteří ho odmítali.

Gruzínský experiment s demokratickým socialismem se natolik odlišoval od postupu ruských bolševiků, že upoutal pozornost sociálnědemokratických stran v celé Evropě. V září roku 1920 přicestovala do země delegace vedoucích představitelů britských labouristů a sociálních demokratů z Francie, Německa a Belgie, aby se na místě seznámila se situací. Mezi členy byl Karl Kautsky, Belgičané Emile Vandervelde a Camille Huysmans a vedoucí osobnosti labouristů, James Ramsay MacDonald (budoucí premiér), Ethel Snowden a Tom Shaw. Francouzskou socialistickou stranu zastupovali tři její představitelé, mezi nimi Adrien Marquet.

K osobě Adriena Marqueta se v tomto příběhu ještě vrátíme. Sympatie ke Gruzíncům, které zažehla jeho návštěva, zůstaly silné i po dvaceti letech, když nastalo velice temné období.

Na všechny sociálnědemokratické delegáty velmi silně zapůsobilo, co v Gruzii zažili. Kautsky, který zůstal v zemi nejdéle, o tom dokonce napsal krátké pojednání. Snowden předtím navštívil sovětské Rusko a odvezl si z něj velmi kritické názory na bolševiky. Nyní o Gruzíncích řekl, že „vytvořili nejlepší socialistický systém v Evropě“.

Gruzínský experiment neměl dlouhého trvání. V únoru 1921 do země vtrhla Rudá armáda, během několika týdnů rozprášila gruzínské vojsko a vyhnala sociálnědemokratickou vládu do exilu. Mnozí z exilových představitelů se sešli ve Francii, kde se prohlásili za legitimní gruzínskou vládu.

Doma v Gruzii se obyvatelé vzpírali sovětské vládě, a to jak mírumilovnými protesty, tak po určitou dobu i partyzánskou válkou. První pokusy o ozbrojený odpor byly málo účinné, takže se protibolševické síly rozhodly sjednotit a vytvořit společné hnutí odporu, které by Sověty vypudilo ze země. V srpnu 1924 vypuklo celonárodní povstání, během něhož zahynuly tisíce lidí. Tehdy se kariérně vyšvihl místní důstojník tajné policie, který se smutně proslavil v SSSR. Jmenoval se Lavrentij Berija a měl se později stát nejobávanějším mužem Sovětského svazu, náčelníkem Stalinova Lidového komisariátu vnitřních věcí (rusky Narodnyj komissariat vnutrennich děl – NKVD). Když Stalin na Jaltské konferenci v roce 1945 představoval Beriju prezidentu USA Franklinu D. Rooseveltovi, uvedl ho slovy: „To je náš Himmler.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc bodáků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.