Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

© M. K. Hardy, 2021

ISBN 978-80-7650-653-4 ePub

ISBN 978-80-7650-654-1 mobi

ISBN 978-80-7650-652-7 pdf

Nikol

Ještě jednu stránku a zaručeně začnu dávat pozor. Vždyť se nic nestane, když přeslechnu pár vět. Očima vyhledám kantora přecházejícího po malém podiu před velkou promítací tabulí. Chodí pořád tam a zpět, neustále máchá rukama a se zaujetím uvádí svůj předmět. Jsem vlastně na hodině ekonomie nebo účetnictví? Ptám se sama sebe, když ho chvíli vnímám. Posluchárna plná lidí je tichá, jako kdyby se tu probíralo něco zajímavého. Být na vysoké má jisté výhody. Nemusím vstávat do školy přesně v sedm hodin. Navolila jsem si přednášky podle svého a ke všemu mi nikdo nevyčítá, když čtu pod lavicí knihu. Na střední škole jsem s tím měla značný problém. Pokaždé, když jsem si chviličku četla, učitelka si toho všimla a dostala jsem poznámku. Další výhoda vysoké – je tu asi stovka studentů, kteří se tváří, jako že dávají pozor. Kantor je spokojený a já si můžu dělat, co chci.

Dobře, tak ještě jednu kapitolu. Tu přednášku si stáhnu ze školního portálu a pak si to přečtu doma. Poslouchat neustále dokola dal a má dáti, to není nic pro mě. Alespoň už vím, že jde o účetnictví. Má knížka je ale mnohem zajímavější. Zrovna se dostávám do úžasné a napínavé části, kdy se pan Darcy vyzná a ona ho odmítne. Je jedno, že to čtu po milionté, pokaždé je to pecka. To je kouzlo tohohle příběhu. Pomalu se svezu na židli níž, abych byla co nejméně vidět, a otevřu knihu.

„Ty si snad děláš legraci?“ napomene mě Fanny, která si právě všimla, k čemu se chystám.

„Proč? Tebe to snad baví?“ zeptám se jí s pozdviženým obočím.

„Nebaví, ale tohle si můžeš dovolit ve chvíli, kdy budeš vědět, o co jde. Vždyť ty o tom předmětu nemáš ani páru. Jak si můžeš jen tak v klidu číst?“ Už zase začínáme jejím kázáním o mém bezstarostném přístupu ke studiu.

„Ticho tam vzadu,“ ozve se z pódia a obě rychle pohlédneme kantorovým směrem. Jsme jako myšky, protože on mezi lidmi pouze těká očima. V takové haldě studentů není schopný přesně určit, kdo ho právě vyrušuje. Když se přestane rozhlížet a vrátí se ke své nudné přednášce, otočím se zpět na Fanny.

„Vždyť je to hrozná nuda. Já si to přečtu doma z jeho prezentací,“ šeptám jejím směrem.

„Jo jasně, z prezentací. To ti tak věřím. Už na střední jsi potřebovala moje poznámky. Nečekám, že tady to bude jinak,“ ušklíbla se, ale vzdala snahu mě vychovávat. Ví, že je to marné. Fanny se jmenuje Františka, jenže má dojem, že se jí tím jménem rodiče chtěli pomstít. Ať už za cokoliv. Tak ho nenávidí, že se raději hned představuje svou přezdívkou, kterou si sama vymyslela. Musím uznat, že k ní sedí. Sice je to šprt jako poleno, ale jakmile zazní zvonek, hned by vyrazila někam mezi lidi. Je to má kamarádka už od základní školy, prolezly jsme spolu střední a doufám, že spolu zvládneme zdolat i vysokou. Ona je ten typ, který ve škole dává pozor a po odpolednech a večerech vyráží ven s kamarády. Já jsem ten typ, který si pořád čte něco, co s učením nemá vůbec nic společného, a když přijde vhodný čas, začne se učit. Alespoň nějakou tu chvíli. Vlastně je docela podivuhodné, že jsme se my dvě našly. Každá jsme tak jiná, a přesto si dokonale rozumíme. Vždycky jsme doufaly, že až půjdeme na vysokou, tak si spolu pronajmeme byt a budeme bydlet společně. Než jsme dokončily střední, naši se rozhodli pořídit si dům blíže k centru města a k mé smůle i blíž ke škole. Cesta mi trvá městskou asi třicet minut, ale podle našich je to příliš málo, než abych bydlela někde mimo dům. Aspoň že si můžu těch třicet minut číst.

Můj o dva roky starší bratr chodí na stejnou školu, jen studuje trochu jiný obor. Než jsme se přestěhovali, rok si užíval na kolejích. Každou chvíli mi vyprávěl nějakou historku, o kanadském žertíku mezi jednotlivými pokoji. Několikrát mi povídal o tom, jak se v baru s klukama zhulákali a pak na koleji zpívali až do rána. Školní klub je prý jedním z nejlepších barů široko daleko. Všechna sranda ho přešla ve chvíli, kdy mu rodiče oznámili, že když bydlíme teď blíž, může zpátky domů. On je ten typ, který raději bude bydlet doma, než aby si vydělával na svůj vlastní byt. Takže se poslušně vrátil a žije zase s námi. Ranní boje o koupelnu znovu započaly.

„Měla jsi z toho alespoň něco?“ zeptala se mě najednou Fanny.

„Cože?“ Rychle jsem vzhlédla od knihy. „On už je konec?“ divila jsem se, když jsem si všimla, jak se všichni jako na povel zvedají ze svých míst.

„Ty jsi neuvěřitelná,“ kroutila hlavou, ale smála se.

„A ty mě máš i přes to ráda,“ usmála jsem se na ni a také se zvedla ze svého místa.

„No jistě, tak ahoj zítra,“ rozloučila se se mnou a běžela na parkoviště. Fanny je sice skvělá holka, ale našla si příšerného pitomce. Chová se k ní, jako kdyby byla samozřejmost, a vídá se s ní, jen když se mu to hodí. Co bych to byla za kamarádku, kdybych jí to neřekla. Jenže ona je tak zamilovaná, že neposlouchá. Skoro týden jsme se kvůli tomu potom nebavily. Marek je ve stejném ročníku jako Matěj a bohužel i na stejném oboru. Dalo by se tedy říct, že jsou to spolužáci. Všimla jsem si, že jakmile mě vidí s Fanny, tak se drží trochu dál a chodí za ní, jen když jsem mimo dosah. Zřejmě je ten můj odpor k němu cítit na hony daleko.

Pro dnešní den už máme volno. Tedy Fanny má volno, já jsem si hned při přečtení kladného přijetí na univerzitu sehnala místo ve školní knihovně. V tomhle se s bráchou lišíme. On raději sto let šetří a bydlí doma. Já oproti tomu pracuji, abych mohla vypadnout co nejdřív. Jaké místo by bylo pro mě lepší než knihovna. Knihy přede mnou, knihy za mnou, ideální práce pro někoho, jako jsem já.

Luke

První den na nový škole stojí vždycky za prd. Ať už to byl příchod na základku, ze základky na střední, ze střední na vysokou a teď ještě měním vysokou. Chodil jsem na jednu, která byla zaměřená na tělák, jenže můj otec se rozhodl, že bych nestál jako trenér nebo učitel za nic, takže budu chodit na ekonomku. Naštěstí nemám zaměření přímo na ekonomii, ale na účto. Kdyby mi někdo řekl, že ve třeťáku na vysoké budu měnit školu i obor, vysmál bych se mu. Je to totální nesmysl jít v roce, kdy píšu bakalářku, někam jinam. Měl bych letos skládat závěrečný zkoušky. Jenže ne všechny předměty z minulý školy se dají uznat i na téhle. Bohužel mezi ně patří ekonomie, informatika a další nesmysly.

„Tak už vypadni,“ houknul na mě táta, když mi to dlouho trvalo v koupelně.

„Vždyť už jdu,“ zavolal jsem přes dveře a rychle se zdekoval. Bydlím sice ve svém bytě, který jsem zdědil po babičce, jenže on trvá na tom, že nějaký den v týdnu přespím u něj. Nechápu proč. Byl to on, kdo navrhl, abych se odstěhoval. Máma mi zemřela, když jsem byl ještě malej kluk a on se úplně změnil. Neustále mi opakuje, že nestojím za nic, že v životě nic nedokážu a že jsem totálně neschopnej. Je to můj otec, takže si to vždycky poslechnu a jdu. Těším se na den, kdy za ním budu moct přijít a říct mu: „Neměl jsi pravdu. Dokázal jsem to.“ Je mi jedno, co to bude. Až ten den přijde, tak se hrozně ožeru.

„Nechápu, co tam tak dlouho děláš. Ještě přijdeš pozdě.“ Jeho tón by vyprovodil i hluchého.

„Měj se,“ mávl jsem a vypadl ze dveří. Bylo lepší odejít dřív, než se rozhodne, že mi bude nadávat a začne řvát. Čas od času mi vlepí pohlavek a já jako poslušný kluk vždy čekám a nechám si to líbit. Kdyby jen věděl, že bych ho mohl sundat během pár vteřin, rozmyslel by si to. Když jsem vylezl z baráku, oddechl jsem si.

Konečně zase na týden pokoj. Hned jsem se při té představě začal usmívat. Skočil jsem do auta a vyrazil do školy. Jednoho krásného dne jsem si mohl dovolit pořídit si slušné vozítko. Hodně jsem zvažoval, zda si koupit auto nebo nějakou pořádnou motorku. Nakonec vyhrál starý ojetý superb. Přemýšlel jsem, jestli jsem náhodou neudělal chybu, až do prvního deštivýho dne.

Do školy jsem přišel samozřejmě včas. Nejsem ten typ, co by chodil pozdě, prostě to nesnáším. Když jdu makat, taky si nemůžu dovolit přijít pozdě. Zalezl jsem do lavice vedle pihatého hnědovlasého kluka, který se zrovna cpal müsli tyčinkou.

„Máš tu volno?“ zeptal jsem se slušně a počkal, až kývne.

„Jasně,“ odpověděl mi s plnou pusou a odsunul si počítač trochu stranou. Vybalil jsem si na stůl svůj noťas a nastartoval ho. Učitel měl pár minut zpoždění, takže jsem se zatím díval po nějakém kvalitním oblečení na trénink.

„Ty jsi tu nový, co?“ promluvil pihatý mladík a napřáhl ke mně ruku. „Já jsem Matěj,“ představil se.

„Lukáš, ale říkej mi Luke,“ potřásl jsem mu rukou: „A ano, jsem tu nový,“ přitakal jsem a přestal si ho všímat.

„Kdybys potřeboval někdy s něčím píchnout, tak dej vědět.“ Jeho ochota byla až dojemná. Nechápu, jak mohl z jednoho blbého představení poznat, že možná budu potřebovat pomoct. Asi vypadám od pohledu jako debil.

„Díky,“ přikývl jsem a objednal jsem si kraťasy své oblíbené značky. Nechápu, že se ještě někdy koukám na jiné. Stejně vždycky skončím u týhle. Když dorazil profesor, tak jsem se začal soustředit na něj. Bylo mi jasný, že hodina informatiky bude stát za hovno. Na předchozí škole jsme měli jen základy.

„Pan Lukáš Fiala,“ ozvalo se přes celou posluchárnu mé jméno. No výborně, nejen že jsem tu nový, ale musí o mně být slyšet úplně všude. Poslušně jsem zvedl ruku, abych na sebe ještě víc upozornil.

„Tady,“ promluvil jsem do ticha.

„Pane Fialo, vzhledem k tomu, že jste tu nový, potřebujeme vědět, jak zvládáte programování.“ To se mi přestává líbit. Díval jsem se na něj a čekal, s čím přijde. „Pojďte prosím tady dopředu. Napíšete si takový malý testík, který nám řekne, jak jste na tom, a na jeho základě vám povím, co všechno si musíte dostudovat.“ To se mi ani trochu nelíbí. První den na nové škole a já jdu psát podělaný testík. Doufám, že výsledky o tom, jaký jsem idiot, si nechá jen pro sebe a nebude je tu probírat před celou posluchárnou.

„Zlom vaz, kámo,“ pokýval na mě Matěj. Jeho výraz mi naznačil, že to nebude žádná legrace.

„Dík.“ Sebral jsem si všechny věci a než jsem se dostal až k vyznačené lavici, zvedl jsem několik lidí ze židle. Trapněji se snad ani cítit nemůžu. Rozložil jsem si znovu věci a profesor přede mě položil papír se zadáním.

„Na konci hodiny si to spolu projdeme.“ Alespoň něco mě uklidnilo. Vypadá to, že tohle bude jen mezi čtyřma očima. Přečetl jsem si první úlohu a zhrozil se. Tak tohle bude zlý. Celou hodinu jsem se snažil programovat jeden úkol ze zadání za druhým. Povedlo se mi jen pár prvních, další stupně už jsem totálně zazdil. U některých bodů jsem dokonce nevěděl, že se něco takového dá udělat. Když jsem posledních deset minut jen zíral na pohybující se ručičku na hodinách, přitáhl jsem profesorovu pozornost.

„Už máte hotovo?“ zeptal se najednou.

„Už jsem skončil.“ Rychle jsem stočil pohled z hodin k němu. Netroufl jsem si říct, že mám hotovo, když jsem hotovo rozhodně neměl. Neměl jsem ani polovinu. Ten podsaditý chlapík ke mně přišel a začal mi koukat do počítače.

„Dobře, takže asi oba dva víme, že potřebujete hodně dohánět.“ A to jsem si myslel, že se nemůžu cítit hůř.

„Ano.“ Nezbylo mi nic jiného, než to odsouhlasit.

„Tak si tady mezi studenty sežeňte někoho, kdo je ochotný vám s tím pomoct, a pořiďte si knihu Programování pro pokročilé.“ Cítil jsem se jako idiot. Kdybych nekoukal po hodinách, nemusel bych před celou třídou být za toho, kdo nezvládá. Stačilo jen tupě hledět do počítače. Nic víc, nic míň.

„Seženu,“ odkýval jsem všechno jedním slovem a počkal do konce přednášky. Když nás konečně propustil, měl jsem vymyšlený plán. Rozhodl jsem se využít Martinovu nabídku a požádat ho o pomoc. Nebo to byl Michal? Asi bych měl příště poslouchat, když se mi někdo představuje. Počkal jsem, dokud nesešel schody ze své řady až ke mně dolů. Když vycházel ze dveří, nenápadně jsem se k němu připojil.

„Platí ještě pořád ta nabídka pomoci?“ zeptal jsem se přímo jeho, abych nemusel přemýšlet nad tím zpropadeným jménem.

„Jasně,“ zasmál se „Kolik si zvládl úkolů z toho papíru?“ zeptal se mě a já zapřemýšlel.

„Řekl bych, že polovinu,“ pokrčil jsem rameny, protože jsem ani nevěděl, kolik jich přesně bylo. Milan si tiše písknul. Ne, Milan to nebude, znělo to trochu jinak. Pořád jsem se snažil přijít mu na jméno. Byl jsem rád, že si pamatuju počáteční písmenko.

„Fajn, tak já ti dám adresu a stav se u nás. Tam to bude nejsnazší a budeme mít klid.“ Podal mi lístek se svou adresou a já si ho schoval do kapsy u kalhot. „Ale tu knížku, co ti říkal, si stejně kup. Bude se hodit.“ Chystal se se mnou rozloučit, ale musel jsem nutně zjistit jeho jméno. Nemůžu zazvonit na dům a říct, že hledám pihatýho kluka, který mě má učit programování.

„Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“ Jedna z nejhloupějších otázek byla položena.

„Matěj,“ pozvedl obočí, ale víc to nekomentoval.

„Já myslel příjmením. Nechci omylem zazvonit na jiný dům.“ Musím uznat, že jsem to zahrál docela dobře.

„Jo tak, to jsem neříkal.“ Teda nedělá mi to lehký.

„Aha, tak mi to prosím řekni teď, ať to pak nehledám. Dnes už jsem si jako idiot připadal.“ Měl bych dostat Nobelovku.

„Kadlec,“ oznámil mi s úsměvem.

„Super, tak díky, zítra se stavím,“ mávl jsem na něj a odešel do knihovny. Vím jeho příjmení, adresu a jméno, aniž by pojal podezření, že jsem ho poprvé vůbec neposlouchal. To nebyl špatnej výkon.

Nikol

Do knihovny jsem doběhla přesně na čas. Dnes byl první den, kdy bych měla začít pracovat. Byla jsem tu před tím jen dvakrát, abych si to tu prohlédla a trochu mě zaučili. Dostala jsem bílou košili a hnědý pletený svetřík. Připadala jsem si jako stará panna. Ačkoliv nejsem ten módou posedlý typ, raději si vezmu tričko, džíny a tenisky, jenže když mě navléknou do pletené vestičky, tak už mi chybí jen brýle ke čtení a ukazovátko na tabuli. K tomu všemu mi připnuli jmenovku a postavili mě za pult.

„Když si někdo přijde něco půjčit, měla bys vědět, kde to hledat.“ Přestala jsem prohlížet svůj nynější zjev a začala vnímat slečnu, co tu byla přede mnou. Patrně tu pracuje už déle, protože nemá hnědý pletený svetr, ale nějakou zelenou vestičku. „Vnímáš?“ zkoušela znovu mou pozornost.

„Jistě,“ odkývala jsem a poslouchala.

„Než to půjdeš hledat s ním, tak se podívej do systému, jestli to tu vůbec máme.“ Nebylo třeba nic dodávat, a tak jsem znovu kývla. „Tak já jdu. Volej jen v případě nouze.“

„Dobře, měj se,“ rozloučila jsem se a dívala se, jak se za ní pomalu zavírají dveře. Na to, že jsem byla ve školní knihovně, tu bylo málo lidí. Vlastně tu byli tak dva, pokud jsem někde nějakého nepřehlédla. Posadila jsem se za pult a vytáhla Pýchu a předsudek. Nač si pouštět přednášky, když ještě ani nezačalo zkouškové. Musím dočíst knížku, abych se mohla pustit do nějaké další, kterou neznám. Tahle práce se mi bude líbit. Budu si tu moc v klidu číst a ještě mi za to zaplatí. Tu a tam prohodím nějaké to slovo s jedním ze studentů a zase se můžu věnovat panu Darcymu. Za skoro celé čtyři hodiny, co jsem byla v knihovně, jsem postřehla příchod a odchod asi tří lidí. Byl tu klid, jaký jsem dlouho nezažila. Někdo přišel, prohlédl si regál s jazyky a zase odešel. Další mladík si chtěl na hodinu skočit na internet, takže jsem mu dala účtenku a přístup k počítači. Byla to fajn knihovna. Můžeme si sem přijít, zaplatit si hodiny na kompu s internetem a zase odejít. Taky tu jde vytisknout vše, co potřebujeme, samozřejmě za peníze.

Je skoro pět minut do zavíračky a v IT oddělení pořád zevluje nějaký kluk. Kdybych tak mohla říct: „Hele, za pět minut vypadneš, protože jdu domů.“ Jenže to ne, to si nemůžu dovolit. Už tam je skoro půl hodiny a já pořád nevím proč. Budu muset zakročit, protože takhle bych se domů nedostala.

„Smím ti poradit?“ přistoupila jsem k němu pomalu a ostýchavě.

„Cože?“ zaskočeně se na mě podíval. „Jo tak,“ prohlédl si mě od hlavy až k patě a lehce se uculil. „Snad radši ani ne.“ Vykulila jsem na něj překvapeně oči. Tohle mi snad nikdy nikdo neřekl. Rychle jsem se prohlédla, jestli nejsem náhodou politá. Ne, asi to bude tím sexy svetříkem.

„Jen žertuju.“ Teď už se začal smát a v tvářích se mu objevily dolíčky. Pevně jsem semkla rty. Nebyla jsem si jistá, jak na takový vtípek reagovat. Na jednu stranu mě hodně pobavil, na druhou stranu si ze mě vystřelil týpek, kterého jsem viděla poprvé. Navíc bych se ani nedivila, kdyby to myslel vážně. V tom svém úboru jsem opravdu odstrašující případ. Jen jsem se lehce usmála, aby si nemyslel, že jsem totální suchar.

„Takže?“ pozvedla jsem obočí a doufala v normální odpověď.

„Nasměruješ mě ke kuchařkám? Tady už jsem našel vše, co jsem hledal.“ Vyndal z poličky knihu o pokročilém programování a strčil si ji pod ruku.

„Jistě, přímo támhle v tom úseku,“ ukázala jsem rukou na regál, který stál na druhé straně knihovny. Trochu mě naštval, že si chce ještě něco půjčit, když už mám zavírat, ale vyhodit ho nemůžu.

„Díky, hned jsem u tebe,“ mrknul na mě a odkráčel naznačeným směrem. Chvíli jsem jen stála a dívala se za ním. Je zvláštní, jak lidé klamou tělem. Měl modré džíny, které mu hezky obepínaly zadek. Obyčejné bílé tričko a přes něj přehozenou rozepnutou mikinu s kapucí. Batoh navlečený přes jedno rameno mi říkal, že to bude nějaký machýrek. Nikdy bych ho netipla na kluka, který po večerech doma programuje. A už vůbec bych neřekla, že bude chtít nějakou kuchařku. Rozhodně nevypadá jako nerdík, který vaří. Budu si ho muset prohlédnout lépe. Přesunula jsem se ke dveřím a zamkla je zevnitř.

„Snad mě tu nechceš obtěžovat,“ ozvalo se zpoza polic a já si byla jistá, že jsem zrudla.

„To opravdu ne,“ zavolala jsem svou odpověď a rychle se přesunula za pult s počítačem.

„Tak proč si se tu se mnou zamknula? Co když jsem šílený maniak?“ Škádlivý tón jeho hlasu byl nakažlivý.

„Dost pochybuju, že šílený maniak programuje a ještě si u toho vaří,“ oplatila jsem mu stejnou mincí a rychle se převlékla do svého tílka s mikinou v malé místnosti pro zaměstnance.

„Myslím, že by tě hodně překvapilo, jací lidé jsou šílení!“ zavolal na mě.

„Dal jsi dost jasně najevo, že o mě by neměl zájem ani maniak!“ Na mou reakci se ozval tichý smích.

„Ono to zase tak hrozný nebude, Nikol. To asi ten rajcovní svetřík.“ Vystoupil zpoza regálu a zamířil ke mně. Když zvedl oči od knihy, na vteřinu se zarazil. „Určitě to nebude tak hrozné.“ Nebyla jsem si jistá, jestli mi to říká, nebo to byla poznámka určená jen pro něj samotného.

„Odkud víš, jak se jmenuju?“ sepjala jsem obočí pevně k sobě, protože mi právě došlo, že mě oslovil jménem.

„Říkal jsem, že by ses divila, jací lidé jsou ve skutečnosti maniaci.“ Výraz v jeho tváři byl naprosto nečitelný, když položil obě knihy na pult. Zřejmě to byl můj překvapený obličej, který ho donutil se lehce naklonit přes pult a zašeptat: „Mělas to napsané na visačce.“ Koutky úst se mu zkroutily do úsměvu a v očích mu pobaveně jiskřilo. Úleva na mně jistě byla poznat, protože se ještě víc uchechtl a vrátil se zpět.

„Tyhle dvě knihy bych si rád půjčil, jestli smím.“ Poklepal na ně prstem a dal mi dostatek času, abych se vzpamatovala.

„Jistě,“ vykoktala jsem a načetla je do počítače.

„Jsou ty jídelníčky dobré?“ zachovala jsem se jako naprostý amatér. Jsem si jistá, že v knihovně by nikdy neměl pracovat někdo, kdo jakkoliv okomentuje půjčenou knihu. Ať už je to náboženství, beletrie, fantasy anebo dokonce i kuchařky. Vím, že pokud by to někdo udělal mně, tak mě příšerně rozčílí. Co je sakra komu do toho, co si právě půjčuju?

„Omlouvám se, nic mi do toho není.“ Rychle jsem dala knihy na kraj pultu a předložila tomu klukovi kartičku na zaznamenání jeho údajů.

„Nic se neděje. Je to fajn, něco podobnýho už jsem zkoušel,“ usmál se a začal poslušně vyplňovat. „Ale ty to nepotřebuješ,“ zvedl ke mně oči a já si ho mohla konečně pořádně prohlédnout. Měl světlou pleť a kaštanové vlasy. Vypadalo to, jako když se hodinu česal před zrcadlem, aby docílil dokonalého ledabylého rozcuchu. Oči měl tak hnědé, až jsem si nebyla jistá, jestli náhodou nejsou černé. U pravého oka měl malou jizvičku a nos trochu křivý. Zřejmě ho měl zlomený a špatně srostl. Ostře řezané lícní kosti zvýrazňovaly celý obličej, a když pohnul čelistí, všimla jsem si snad každého zapojeného svalu na tváři. Byl téměř o dvě hlavy vyšší než já, ale nemyslím si, že váží více jak devadesát kilo.

„Díky,“ dostala jsem ze sebe rychle a stočila jsem pohled jinam. Pozvedl jeden koutek úst k úsměvu a pokračoval ve psaní.

Luke

Kdo by to byl řekl, že to holce v pleteném hnědém svetru, který nosívala má babička, bude tak slušet. Vyplňoval jsem své údaje do záznamního archu a přemýšlel, jak s ní udržet hovor ještě o chvilku dýl. Když jsem jí řekl, že nepotřebuje jídelníček s vyváženou stravou, očividně jsem ji potěšil i zaskočil zároveň. Sice jsem žertoval o maniacích, a já rozhodně takový nejsem, jenže když se převlékla do toho modrého tílka a mikiny s kapucí, začal jsem své rozhodnutí zvažovat. Jen žertuju samozřejmě. Ale rozhodně by stála za hřích. Hnědé vlasy, které jsou lehce do rezava, jí spadají z ramen a nos jí zdobí pár drobných pih. Medové oči se lesknou, a když se začervená, tak je přímo k sežrání.

„Ty čteš něco zajímavýho?“ zkusil jsem nadhodit první věc, co mě napadla.

„Každou chvíli něco jiného. Různé žánry.“ To mi moc nepomohla, ale možná je to jedna z těch holek, které čtou i sci-fi nebo detektivky.

„Takže žádná Pýcha a předsudek?“ zasmál jsem se do papíru. Když bylo chvíli ticho, rychle jsem vzhlédnul. A sakra, asi jsem se netrefil.

„Je to hezká kniha.“ Právě si ji strkala do batohu a já si připadal jako idiot. Tak mně se líbí nějaká holka, zkusím s ní jen tak zaflirtovat a zvrtám to hned při prvním pokusu jak udržet konverzaci. Tak jednoduchý. Každá ženská, co pracuje v knihovně, určitě musela tuhle kravinu číst. Jsem to ale hlupák.

„Nepochybuju.“ Tohle už se zachránit nedá, nezbývá nic jiného, než si stát za vlastním názorem. Pokusil jsem se do toho jediného slova vložit přiměřené množství ironie.

„Četl jsi to vůbec?“ zamračila se na mě.

„Ne, proč? Je to dobrý?“ zasmál jsem se a rozhodl se ji trochu pozlobit.

„Jak můžeš znevažovat knihu, kterou jsi nikdy nečetl?“ Teda můj odhad, že to bude milé uťápnuté děvče, byl pěkně vedle.

„Viděl jsem film.“ Hned jak jsem to řekl, věděl jsem, že to nebylo správně. Zatvářila se tak, že jsem měl dojem, jako když mě chce sežrat za živa. „No, snad jsem toho tolik neřekl.“ Zvedl jsem ruce v obraném gestu a čekal na sprchu nadávek. Žádná ale nepřišla. Dokázala jen otevřít pusu, zalapat po dechu, a kdybych byl o malinko blíž, možná bych slyšel zuřivé zavrčení.

„Knihy musíš vrátit za měsíc,“ stočila téma k mému výběru a já jí za to byl vděčný.

„To mi asi nestačí.“ Rozhodně si nemyslím, že by byl Matěj tak dobrej učitel, že by byl schopnej mě za třicet dní naučit programovat. Ale každý se může plést.

„Před uplynutím té lhůty si je můžeš přijít prodloužit, což lze udělat dvakrát.“ Doplnila pár údajů na mnou vyplněnou kartu a podala mi lístek o zapůjčení.

„Tak to se na tebe budu těšit.“ Musel jsem zjistit napáchané škody. Jenže když se chystala odpovědět, někdo zaťukal na dveře. Žádné reakce se mi nedostalo a ona vyrazila ke vchodu, na který jsem neviděl.

„Ahoj Niki, už končíš?“ ozval se mužský hlas. Niki je moc hezké oslovení, to si musím pamatovat.

„Ahoj, jo hned můžeme vyrazit.“ Takže škody tak velké nebudou. Vzhledem k tomu, že se ozvalo lehké mlasknutí, předpokládám, že jsem stejně neměl šanci, když sem právě nakráčel její amant. Sebral jsem knihy z pultu a vyrazil pryč.

„Ahoj, Luku.“ Ve dveřích nestál nikdo jiný než pihatý klučina, který mě bude doučovat programování. Matěj.

„Ahoj.“ Alespoň že už si pamatuju jeho jméno.

„Tak to ty mi ji tu zdržuješ,“ zasmál se a Nikol odběhla dozadu pro věci.

„Fakt se omlouvám. Kdybych jen tušil, že na ni někdo čeká, spěchal bych víc.“ Byla to pravda. Zaprvé dokážu pochopit, že někdo nechce být v práci dýl, než je nezbytně nutný, a taky rozhodně netoužím lézt někomu do zelí. To je moje zásada, nikdy nedělat do zadaných holek, ať už jsou sebehezčí. A že tahle byla hezká, taková… drobounká. V tom svetříku vypadala jako úča, která by stála za hřích. Ale teď… v tílku a mikině? To bylo něco pro mě. Nemám moc rád nafintěný zmalovaný holky. Ty, který používají na obličej špachtli, než vyjdou z domu. Tahle má velké medové oči a pár pih. Pokud se nemaluje jako profík, tak měla asi jen řasenku a nic víc.

„Sehnals to programování?“ vytrhl mě z myšlenek Matěj.

„Ano, sehnal, zítra to vezmu s sebou,“ poklepal jsem na tašku a usmál se. Byli si s Nikol vlastně docela podobní. Oba dva pihovatí a oba měli podobnou barvu vlasů. Rozdíl byl v tom, že jí to slušelo, on vypadal jako z Macha a Šebestové.

„Co máte zítra?“ ozvala se mi za zády Nikol.

„Budu Luka doučovat programování, je tu nový.“ Nečekal jsem, že bude tak sdílný, ale co. Už mi může být jedno, jak před ní vypadám, stejně se s ní patrně uvidím maximálně za měsíc, když si to sem půjdu prodloužit.

„Aha, to jsem netušila,“ pokrčila rameny a prošla kolem mě. „Tak můžeme,“ kývla na Matěje, a ten jí galantně otevřel dveře.

„Tak zítra, Matěji. Za měsíc, Niki.“ Při tom oslovení sebou trhla, asi to u ní moc lidí nepoužívá. Sebral jsem se a zmizel jim z očí dřív, než mu vyklopí, jak jsem s ní flirtoval. Ještě by si to doučování rozmyslel.

Nikol

Luke se s námi rozloučil rychlostí blesku. Ani jsem nestihla nic říct. Bylo příjemné si zase jednou s někým povídat. Do svých koníčků rozhodně nemůžu zahrnout chození mezi lidi, takže když už někoho potkám, obvykle se nebavíme. Můj poslední kluk mě nechal, protože mu vadilo, jak moc čtu. Prý jsem si vždycky udělala raději čas na knížky, než na něj. Pak ještě říkal něco o přílišných požadavcích, ale to už šlo více méně mimo mě. Ještě aby ne, on odešel, ale knihy zůstaly se mnou.

„To už ses stihl seznámit?“ Zabrala jsem si sedadlo spolujezdce a počkala, až Mates nastartuje.

„No jistě, seděli jsme vedle sebe na programování a očividně zaostává. Tak jsem mu nabídl pomoc.“ Rozjel se k našemu domu.

„Ty dobrá duše. Jak je možný, že jsi tak obětavý?“ Byla to spíš řečnická otázka, ale Matěj se toho stejně chytil.

„Neremcej. Kdybys vystrčila nos z knížek, taky by sis našla hned nějaký další kámoše, ne jen tu tvoji Františku. Není zdravý přijít na vysokou s jednou kamarádkou a nesnažit se najít si nové známé. Věř nebo ne, časem se ti budou hodit. Navíc Luke vypadá jako sympaťák.“ Hned jak zahájil svůj mini proslov, protočila jsem panenky.

„Ještě ty začínej.“ Nehodlám poslouchat řeči o tom, jak málo komunikuju s lidmi. Dost na tom, že to slyším každou chvíli od rodičů, ještě bych to měla poslouchat od bratra. Ne, díky. „Ale ano, zdá se jako sympaťák.“ Musela jsem uznat, že má Matěj pravdu. Vypadal normálně a byl milý, dokonce bych řekla víc, než bych si u náhodného studenta v knihovně představovala. Zbytek cesty jsme si stihli povědět jen pár maličkostí ohledně mého prvního dne. Když se mě ptal na účetnictví, nebyla jsem mu schopná říct skoro nic.

Doma už na nás čekali rodiče. Oba dva jsou to vysokoškoláci, takže v nás vidí budoucí ekonomy, účetní nebo programátory. Zkrátka nemají malé požadavky. Vzhledem k tomu, že sami studovali vysokou, moc dobře vědí, co to obnáší, a tak se také neustále snaží angažovat. Jejich ustavičné otázky na jednotlivé předměty jsou otravné. V těchto chvílích si přeji bydlet někde jinde. Fanny se mohla odstěhovat od rodičů a dokonce jí pomáhají platit nájem. Má volný pokoj a už mě kolikrát přemlouvala, abych šla bydlet k ní. Jenže mně výplata z knihovny nestačí.

„Tak co máte dnes v plánu?“ zeptala se najednou máma.

„Já si jdu s klukama zahrát ven basket, jinak nic.“ Matěj pokrčil rameny a hodil tašku pod stůl.

„Já si jdu číst.“ Vytáhla jsem knihu z tašky a vyrazila po schodech nahoru.

„Tak moment,“ ozval se ze spodu tátův hlas a já se zarazila uprostřed kroku. „Chceš mi říct, že jsi měla knihu ve škole? Nechodíš se tam náhodou učit? To sis jako četla na přednášce?“ spustil salvu otázek a já zaujala obranný, ačkoliv lživý postoj.

„Tu knížku jsem měla do práce, je tam celé čtyři hodiny nuda, když přijde jen pár lidí. Neměla bych tam co dělat,“ vybruslila jsem z toho bravurně. Oba rodiče si mě chvíli měřili pohledem, který říkal: tohle kolo jsem vyhrála, ale moc dobře víme, že to není všechno. Když jsem znovu vyrazila nahoru, zastavila mě mamka.

„Nechceš jít taky mezi lidi?“ nadhodila věčné téma.

„Mně to takhle vyhovuje,“ usmála jsem se na ni, ale ona se nedala odbýt.

„Nemůžeš pořád sedět doma a číst si. Takhle život nefunguje, musíš taky žít…“ Řekla bych, že v průběhu jejího monologu padla slova jako, život, kamarádi, škola, práce, partner a moment, také náš trávník. Co s tím má sakra společného trávník? Musela jsem se hodně zamyslet, co mi vlastně říkala. Už ze začátku jsem ji přestala poslouchat a jen jsem kývala.

„Tak fajn, když nikam nejdeš, můžeš to posekat.“ Už jsem byla doma. Její způsob, jak mě dostat z baráku, je unikátní. Vždy vymyslí nějakou činnost, která mě zabaví na dost dlouho, abych šla raději s někým ven, než abych ji dělala. Tentokrát to bylo sekání trávníku, posledně jsem musela vyplít příjezdovou cestu a také jsem myla tátovo auto. Divím se, že zase nevytáhla to, protože už je nějaký ten pátek pěkně špinavé.

„Dobře, zavolám Fanny, jestli někam nevyrazíme,“ vzdala jsem boj a odešla do pokoje.

„Fanny, co dneska děláš?“ promluvila jsem do telefonu, aniž bych pozdravila.

„Ahoj Nikol,“ ozvala se nadšeně. „Chtěla jsem jít na nákupy, přidáš se?“ Tak zrovna tahle činnost nebyla jednou z těch, které bych vyhledávala. Jenže jsem potřebovala vypadnout, abych měla alespoň na týden doma pokoj. To byla obvyklá doba, po kterou mi nikdo neříkal, že moc čtu, když jsem si jednou vyrazila ven.

„Přidám,“ odsouhlasila jsem a čekala na podrobnosti. Chvíli bylo ticho a pak jsem jen šeptem zaslechla: „Půjdeme nakupovat.“ Fanny si zřejmě zakryla mikrofon, ale přesto jsem něco málo slyšela. „Je to moje kamarádka.“ V tu chvíli mi bylo jasné, že má u sebe Marka, který protestuje proti našemu setkání. „Já odcházím.“ Slyšela jsem prásknutí dveří a trochu jsem se zastyděla, že jsem poslouchala.

„Fanny? V pořádku?“ musela jsem se zeptat, přestože jsem věděla, že mi neřekne ne.

„Jistě, promiň,“ zafuněla. „Můžeš jít hned?“ zeptala se honem a já přitakala. „Fajn, sejdeme se v nákupáku naproti parfumerii. Zatím.“ Zřejmě potřebovala rozdýchat svůj rozhovor s Markem, protože mi položila telefon dřív, než jsem stihla souhlasit. Sebrala jsem svou kabelku, hodila do ní peněženku a seběhla dolů po schodech.

„Jdeme s Fanny nakupovat,“ mávla jsem na usmívající se mamku a vyběhla ze dveří. Raději jsem se rozhodla ignorovat Matějovo protočení očí a prošla jsem bez povšimnutí kolem něj.

Do obchoďáku jsem přišla až po Fanny. Stála v parfumerii a prohlížela si jeden z těch nechutně drahých parfémů.

„Tohle nevoní hezky, jdi po jiných,“ nadhodila jsem a její rty se zkroutily do úsměvu.

„Mně tahle značka voní vždycky, je mi fuk, která řada to právě je. Je to dokonalá harmonie vůní,“ tvářila se jako největší znalec na světě.

„A co třeba tohle?“ odešla jsem kousek vedle ke stojanu, kde byl můj oblíbený parfém.

„Už zase?“ zakřenila se na mě, ale já ji ignorovala.

„Je to nejlepší parfém jaký znám. Navíc už mi došel, takže můžeme s nákupem začít rovnou tady.“ Popadla jsem krabičku a šla ji koupit. Fanny na mě čekala před obchodem. Když jsme kus poodešly, ucítila jsem silnou vůni.

„Sakra Fanny, to sis to musela zkoušet všechno na sobě? Od toho jsou tam ty papírky,“ naoko jsem ji vynadala, protože byla cítit přesně jako parfumerie, ze které jsme právě vyšly.

„Jenže papírek pak strčím do kapsy. Takhle budu vonět po celou dobu nakupování. A vůbec, neremcej a řekni mi, co jsi měla dělat tentokrát.“ Lehce do mě vrazila ramenem a já se zasmála. Byla zasvěcená do matčina triku, jak mě dostat z domu, a plně ho podporovala. Jednou jsem ji přistihla, jak na mě práskla, že mě pozvali někam na party, takže mě mamka nakonec donutila jít.

„Měla jsem sekat trávník.“ Fanny se zasmála a už to víc neřešila, takže jsem se rozhodla být sdílná já. O Markovi by začala mluvit sama, kdyby chtěla. Nehodlala jsem ji do toho nutit. Chtěla jsem to s ní probrat a nenápadně se zmínit, že si ji nezaslouží, ale řekla bych, že přesně proto o něm nezačala. Téma Marek bylo na pořadu dne jen ve chvílích, kdy byla opravdu zoufalá, buď brečela nebo právě přestala. „Dneska se v knihovně objevil milej kluk.“ Ta věta zapůsobila jako rána elektrickým proudem. Fanny sebou škubla, narovnala se v zádech, vyšponovala uši a upřela na mě pohled.

„Povídej,“ pobízela mě, až mi z toho bylo do smíchu.

„Nic zajímavého, ale byl docela fajn. Vtipkoval se mnou a možná i trošku flirtoval,“ pokrčila jsem rameny a pokračovala v chůzi.

„Jak jako možná? To snad poznáš, ne?“ zamračila se.

„No dobře, myslím, že ano. Pak pro mě přišel Matěj a on odešel, takže je to stejně fuk.“ Myslela jsem, že jsem řekla vše důležité, ale ukázalo se, že se šeredně mýlím.

„Jak se jmenuje? Najdu ho na facebooku? Jak vypadal?“ zarazila jsem její otázky dřív, než se stihla příliš rozohnit.

„Jmenuje se Luke, ale opravdu nevím jak dál. Vypadal dobře.“ Má odpověď neuspokojila její zvědavost, protože prudce zafuněla.

„Dobře, tak se mi docela líbil. Byl dost vysoký, poměrně štíhlý, hnědé vlasy, tmavé oči a měl křivý nos. Nejlepší na něm byla asi ta široká ramena,“ podala jsem podrobnější popis.

„Až na ten nos to nezní úplně špatně.“ Nevím, co má s tím vzhledem. Každou chvíli někoho komentuje nebo porovnává. Ať už toho dotyčného zná, nebo ne. To je jediná vlastnost, kterou na ní z hloubi duše nenávidím. Místo toho, aby hodnotila, jaký člověk je uvnitř, zkoumá jeho zevnějšek. Měla by se nejprve podívat, s kým se tahá, a pak teprve něco říkat.

Naše nakupování skončilo zhruba po dvou hodinách. Jako vždy jsme si daly ovocný fresh, nějaký ten sladký zákusek a zakončily to v knihkupectví. Fanny moc dobře ví, že tím si zajistí moji přítomnost na příštích nákupech. Kdyby do toho obchodu nechtěla, už bych chodila nakupovat jen sama. Je to takový náš rituál. Chvíli tu se mnou je a pak ji to přestane bavit a jde domů. Já se tu zdržím, načichám se nových knih, obvykle si nějakou koupím a moje nákupy jsou u konce. Obě jsme spokojené a můžeme vyrazit příště znovu.

Když jsem přišla v podvečer domů, všichni už byli po večeři. Zasedla jsem ke stolu a slupla rohlík se salámem a okurkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Knihomolka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.