Neuseknou ti hlavu?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Adriana Kobulejová

Neuseknou ti hlavu? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Adriana Kobulejová, 2021

Na obálce a v bloku knihy byla použita ilustrace © salah mohammed / shutterstock.com.

ISBN tištěné verze 978-80-264-3959-2

ISBN e-knihy 978-80-264-3973-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3974-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3972-1 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Tuto knihu věnuji mým nejdražším rodičům Haně a Borisovi a mé jediné sestře Haně Karolině Kobulejové za nesmírnou podporu v jakékoliv situaci v mém dosavadním životě.

Předmluva

Vykročit ze své tzv. pohodlné zóny je to, v čem tkví dle většiny nejúspěšnějších lidí kouzlo životního úspěchu. Ať už se cítíte pohodlně při práci v kanceláři anebo při obdělávání půdy, právě to, že naleznete odvahu a rozhodnete se ve svém životě něco od základu změnit, je ve finále tím, co vaši osobnost jistým způsobem tvaruje.

Nikdy jsem nebývala typ, který by si liboval ve stereotypu a bránil se změnám, ale pokud by ke mně rok předtím, než jsem se rozhodla svůj život obrátit vzhůru nohama, někdo přišel a oznámil mi, že budu žít v Saúdské Arábii, asi bych si ťukala na čelo.

Dnes vím, že člověk by neměl nikdy říkat NIKDY. Že naplno se otevřít jakékoliv změně je prospěšné, i kdyby mu tento risk měl přinést pouhou zkušenost. Protože právě zkušenosti jsou něco, co si za peníze nekoupíme. Zkušenosti se nedají získat ničím jiným než tím, že si je prožijeme. Jak s nimi poté naložíme, zda je aplikujeme do běžného života, nebo na ně raději zapomeneme, je už věc druhá.

Ať už se nám v životě přihodí cokoliv, pevně věřím, že právě negativní zkušenosti jsou ty, které nás mohou velice obohatit. Drtivá většina věcí se vám samozřejmě přihodí ve vašem každodenním životě, a to tam, kde trávíte nejvíc času. Další situace ale mohou nastat i tam, kde se můžete cítit nejvíce zranitelní, tam, kde to neznáte a máte v plánu strávit třeba jen pár dní. A ty jsou jedny z těch nejcennějších, protože na ně jen tak nezapomenete. To, jak jsem se cítila například po dovolené v Jordánsku, rozhodně není něco, co bych vám přála. Nebo když na mě a na mou posádku mířila raketa od jemenských povstalců. Zkušenosti, které by člověk rád oželel. A přesto jsem vděčná, že jsem si prožila věci, které mi daly drahocennou zkušenost a lekce do budoucna.

Lekce diplomatického jednání, obezřetnosti, a především trpělivosti byly ty, kterých jsem ale právě v Saúdské Arábii dostávala zatím nejvíc. Není jednoduché se plně aklimatizovat na prostředí, v němž jste nevyrůstali a necítíte se automaticky komfortně. Ale právě to vás, podle mého názoru, naučí nejlépe se přizpůsobovat novým vnějším podnětům a být velice flexibilní.

Za těch pár let, které jsem strávila v zemi tolik odlišné od mojí domoviny, mohu samozřejmě pozorovat i na sobě samé obrovské změny. Ale já jsem přesvědčena o tom, že změny jsou vítanou součástí našeho života. Že prožít život plný změn nám přináší vzrušení a naplnění potenciálu, o kterém mnoho z nás nemělo třeba ani tušení. Proto bych ráda apelovala na čtenáře, nebojte se změn! Nenechte se zviklat názory okolí, které má tendenci vás udržet v pohodlné zóně a stereotypním komfortu. Najděte odvahu a udělejte krok vpřed, ať už jste se vždy toužili přestěhovat, začít cestovat nebo rozjet vlastní firmu. Nečekejte na to, až jednoho dne zázračně získáte sebevědomí a budete to chtít udělat. Čím déle to totiž budete odkládat, tím více si zvyknete na svoje pohodlí bezpečného zázemí a nikam se nepohnete. Navíc, kdo vám slíbil, že se dožijete zítřka?

Mým cílem v této knize však není motivovat čtenáře, aby změnili svůj dosavadní život. Pokud jste s ním spokojeni, asi těžko budete dbát mých rad. Navíc já bych se neskromně nerada považovala za motivačního řečníka. Jen bych vám ráda zprostředkovala upřímný obrázek reality ženy, která se nedala ovlivnit hlasy ze svého okolí a vydala se vstříc neznámé zemi a zážitkům. Poslouchala jsem obavy, ze kterých šel mráz po zádech, ale řečmi, že mi Arabové useknou hlavu, jsem se zastrašit nenechala. A nelitovala jsem! A to i přesto, že dny, které mi moje rozhodnutí opustit Prahu přineslo, nebyly často růžové a zalité sluncem (tedy sluncem jako takovým víceméně ano).

Vnímejte, prosím, tuto knihu jako osobní zpověď, ne průvodce. Zpovídám se tu z cesty, která mě dovedla do bodu, kde jsem dnes, z některých cestovatelských zážitků, které jsou k nezaplacení, ale i ze vztahů, jež mě po celou dobu provázely. Protože vztahy jsou nedílnou součástí života nás všech, rozhodla jsem se čtenářům poskytnout pohled i do této velice osobní sféry.

Nad rámec svých vlastních prožitků bych také ráda zdůraznila poselství, jež si přeji, aby tato kniha nesla. Totiž abychom se zbavili předsudků a naučili se soudit až na základě vlastních zkušeností. Situace, které v knize líčím, jsou upřímně popsány tak, jak se staly. Nejsou nijak přibarvovány ani pozměněny, pouze přeneseny čtenáři přesně tak, jak jsem je vnímala já. Nejsou také zobecněním kultury, národnosti ani zemí. Podotýkám, že v žádném případě není cílem této knihy někoho urazit, a pokud se tak stane, přijměte, prosím, moji omluvu. Věřím a jsem si jistá, že mnoho z vás má například diametrálně odlišné zkušenosti ze země, kterou jsem při svých cestách navštívila, než jsou ty mé. Avšak já dokážu čtenáři zprostředkovat pouze svoji osobní zkušenost. Pamatujte, že tato kniha je subjektivním pohledem na lidi a situace, které jsem skutečně prožila, avšak to, jak jsem je vnímala já, nemůže být ( a ani bych si je netroufla nazvat) zobecněním. Proto si udělejte vlastní obrázek, ale dále nechte svoji mysl otevřenou a ať už se jedná například o Indii, Čínu nebo Arábii, prosím, zbytečně nesuďte.

Ráda bych, aby vám moje kniha přinesla i nové informace, o kterých jste neměli tušení, anebo naopak dokázala odbourat předsudky, jichž se mnozí z nás často dopouštíme. A nemusí se jednat jen o předsudky vůči Arabům či muslimům. Doufám, že po přečtení této knihy poznáte, že i práce letušek není rozhodně jednoduchá, a příště, až budete sedět v letadle, porozumíte lépe tomu, proč může mít i letuška špatnou náladu.

Ať už tedy tuto knihu pojmete a budete vnímat jakkoliv, já si hlavně přeji, aby vám zprostředkovala především příjemně strávený čas.

Klasika

„Madam, prosím, sedněte si na vaše sedadlo alespoň po dobu boardingu,[1] a to na pár minut. Slibuju, že až budou všichni pasažéři na palubě, tak vám najdu místo vedle ženy, dobře?“

„Ne! Haram, yani, haram!“[2] odsekla zcela zahalená postarší žena a rozhodla se dál blokovat uličku a dalších sto lidí za ní, kteří se snažili protlačit na svoje sedadlo. Robustní pytel. Nic víc mě při pohledu na ni nenapadalo, její arogantní tón a paličatost mi po celém dni a třech předchozích letech se stejnou sortou pasažérů jako ona vysávaly poslední zbytky energie.

Uchýlila jsem se tedy jako vždy k poslední možnosti, a to poslat ji do zadní části letadla do galley[3] čekat, až všichni pasažéři nastoupí a já budu mít možnost je různě přesazovat a způsobit tím menší zmatek než do této chvíle. Žena výhradně vedle ženy nebo dítěte, muž vedle muže. Co naplat, že je letadlo do posledního místa plné a nemám na výběr volné sedačky, kam bych mohla protestující přesadit.

„Najdi mi místo, rychle!“ Rozkaz, který si především umanuté Saúdky zamilovaly, a fakt, že letadlo není autobus a každý má svůj boarding pass (palubní vstupenka) s určitým sedadlem, ignorují. Stejně jako ten, že pracuji jako letuška a v letadle jsem především od toho, abych jim zajistila bezpečí a ne, abych jim zvedala kufry a servírovala nejvytříbenější kafe. Boarding je pro nás (a dovolím si říct, že pro všechny stevardy nehledě na aerolinku) nejméně oblíbená část letu. Respektive ta vůbec nejhorší.

V Arábii je to ještě o stupeň složitější kvůli kulturním rozdílnostem. Žena si nesedne vedle cizího muže, považuje se to za nepřijatelné a většina z nich to odmítá, i kdyby neměla na výběr žádné jiné sedadlo. Od hlavy po paty zahalené v černých abájích[4] a některé i v rukavicích (i přes padesátistupňové vedro venku) bimbající se postavy si krok co krok přišlapávají svůj hábit, naprosto ztracené v jedné jediné uličce, nevšímající si čísel sedadel, marně hledající volnou řadu, kam se složitě nasoukat a zabrat ji celou pro sebe. A to nehledě na to, jestli je určená pro ně nebo někoho jiného. V nejlepším případě také následně nadávající a tropící scénu, když si dovolí přijít někdo, komu byla ona sedadla skutečně přidělena.

V té chvíli jsem tam samozřejmě já a se svojí lámanou arabštinou se snažící situaci vyřešit jakkoliv, hlavně ale rychle. Limitovaný čas na boarding je totiž neúprosný a někteří vedoucí kabiny jsou natolik arogantní, že neřeší, jak moc jste se snažili, a to, že má nakonec letadlo zpoždění, padne na vaši hlavu.

Tedy to jsem si alespoň myslela do chvíle, než jsem se sama stala vedoucí kabiny a všechno kolem padlo jen a jen na moje ramena. Kromě pozitivní stránky věci byla totiž právě často i ta negativní součástí mojí práce. Nevyspalý a mrzutý kapitán, se kterým musím komunikovat výhradně já (od momentu přípravy na let v operačním středisku až po opuštění letadla na konci služby), umanutý a rozkazující první důstojník, často neschopný pozemní personál, naprosto ztracený zástupce cateringu, líná posádka, arogantní pasažéři v business třídě, která mi padla na starost, konflikty a stížnosti v ekonomické třídě, požadavky z managementu, kontroly z operačního střediska, online odesílání podrobných reportů po každém letu a tak dále. O tom, co dělají ostatní, má člověk vždy zkreslenou představu do chvíle, než sám stane na jejich místě, a pak nepřestává žasnout nad svojí dřívější naivitou. Při mém povolání jsem ale neměla moc času žasnout.

Pokud jsem chtěla profesně stoupat, musela jsem se opravdu snažit. Kromě snahy samotné jsem ale potřebovala být také nejprve úspěšně přijata na pozici vedoucí kabiny neboli purser, jak jsme nazýváni, a to nebylo úplně jednoduché. Proces se komponoval ze selektovaného pozvání na zkoušky, skládající se z bezpečnosti, výbavy letadla, první pomoci, groomingu,[5] následného pohovoru a powerpointové prezentace na dané téma. Potom, co z nás všech přihlášených management vybral pár šťastlivců, mě čekal dvoutýdenní trénink dvanáct hodin denně s jedním dnem volna mezitím, jeden zkušební let, závěrečné zkoušky a byla jsem připravená velet.

Vzpomínám si, jak jsem se bavila s kolegyní, která si stěžovala, že ten trénink byl tak intenzivní, že se dva týdny nebyla schopná vidět se svým přítelem, a já se smála, že to je přece krátká doba. Jakmile jsem se v tom však ocitla já, byla jsem mentálně vyčerpaná, přesto natěšená, ale zároveň smutná, že nemám ani čas jet na chvíli za Chrisem, aby mě aspoň obejmul.

Ach, my ženy! To jsem ale vzala hodně rychle a stručně, takže pěkně popořadě…

1 Boarding – nástup pasažérů do letadla.

2 Haram – něco, co je pro muslimy zakázané, co nesmí konat či jíst a pít (např. alkohol, vepřové maso atd.). Opakem je slovo halal, tzn. něco, co je správné. Všeobecně jsou tyto pojmy ukotveny tzv. fatwami v právu šaría.

3 Galley – malá kuchyňka nacházející se v přední i zadní části letadla, kde posádka připravuje občerstvení pro pasažéry.

4 Abája – tradiční ženský oděv; volný plášť s dlouhým rukávem na zapínání k zahalení ženy od krku až po chodidla, ve většině případů černý. K zahalení vlasů se poté používá šátek zvaný hijab. V případě zahalení obličeje s otvorem na oči je to šátek zvaný niqab, pokud zahaluje celý obličej včetně očí, nazývá se burka.

5 Grooming – leteckou společností stanovené předpisy o vzezření posádky (např. povolené barvy řemínku od hodinek, maximální velikost ciferníku apod.).

Pro představu

Když už jsem se dotkla těch vztahů, hned ze začátku vám mohu s jistotou říct, že pokud jste nikdy nežili v arabské zemi, jen stěží si dokážete představit, jak složité je (či víceméně bylo, časy se změnily i v Arábii) pro místní ženy se s někým seznámit a začít vztah. Pokud žijete v Saúdské Arábii a jste Saúdka… zapomeňte na to. Teď budu mluvit o cizincích, jejichž rodina tady není přítomna a nemůže jim diktovat budoucího ženicha či nevěstu.

Vzhledem k tomu, že na veřejnosti žena nesměla být doprovázena a viděna s cizím mužem, možností moc nebylo. Jako doprovod si mohla zvolit pouze manžela nebo rodinného příslušníka. Kamaráda? Spolužáka ze školy? Ale prosím vás, jaká škola? Společná třída žen a mužů? Nemyslitelné. Jsou zde univerzity určené zvlášť pro muže a zvlášť pro ženy. Nutno podotknout, že s dostatečnou vzdáleností od sebe.

Kolega z práce? Neexistuje. Pro nás cizince, prosím, protože zde pracuje většinou jako zdravotník v nemocnici anebo ve stavebnictví jako inženýr, projektant, architekt, potažmo zástupce nějaké zahraniční firmy anebo letuška, což je můj případ. Ale že se s mužem setkáte na pracovišti, vás bohužel neopravňovalo k tomu, abyste spolu zašli kamkoliv na oběd nebo vás odvezl domů. Ani v autě jste totiž nesměla jako žena sedět s cizím mužem s výjimkou oprávněných řidičů taxi. Pravidelně zde probíhají policejní kontroly, a pokud vás policie zastavila, chtěla po vás ukázat doklady a důkaz, že jste příbuzní anebo manželé, nejlépe tedy oddací list. Za roky, co jsem strávila v Arábii, se spousta věcí změnila k lepšímu. Někteří Saúdi tomu říkají „zlaté časy Arábie“. Především mladé generaci se dost ulevilo a tradiční okovy se pro ni nezdají být nyní tak těžké.

Napadá mě jako první hlavně náboženská policie, která strážila v každém nákupním centru a ječela na kteroukoliv ženu bez šátku, aby si zahalila vlasy (nebo nedej bože měla na sobě tehdy neakceptovatelnou rtěnku či příliš mnoho make-upu). Pokud daná žena neuposlechla, muttawa, jak se tato policie nazývá, byla oprávněná na ni zavolat policejní hlídku, která ji bez okolků jednoduše naložila do auta a odvezla na stanici k vysvětlení, proč neuposlechla rozkazu. Tak tohle je nyní naštěstí už jen křečovitě úsměvná vzpomínka.

Výhradní způsob seznámení je pro nás cizince i přes zmírnění mnoha opatření stále na party v compoundech či přes seznamovací aplikace. Jako expat neboli nemístní či cizinec jste oprávněn bydlet v compoundu a většina firem jej pro svoje zaměstnance zajišťuje.

Compound je takové město ve městě. Satelitní městečko obehnané pět metrů vysokou zdí s ostnatým drátem, s několika rozmístěnými kulomety, a vstupními branami s ozbrojenou kontrolou. Ta nepustí dovnitř nikoho, kdo není rezidentem anebo jím osobně není pozván a jeho jméno není na listině pozvaných pro daný den (kdyby vám to přišlo moc, doporučuji zhlédnout film Kingdom, díky kterému vám bezpečnostní opatření dají smysl). Následně pak proběhne výměna pasu za „visitor card“, která je vrácena při opuštění compoundu. Některé compoundy dosahují velikosti i několika stovek vil.

Počet obyvatel jednoho compoundu může dosáhnout i k pár tisícům, ale většina z nich čítá stovky cizinců. Saúdi samotní nejsou oprávněni vejít do žádného compoundu (samozřejmě i v tomto se dělají výjimky). Vevnitř se totiž populace mísí, neplatí ženské a mužské zóny, nenosí se abáje... Každý compound disponuje jedním či více bazény (takže ženy v bikinách jsou naprostá samozřejmost) a některé z nich mají restauraci, a to dokonce i s alkoholem. Pokud tu není restaurace, kde se podává alkohol, žádný problém. Většina expatů se naučila obstojně vyrábět vlastní pivo nebo víno (ano, i já), takže o alkohol není nouze v žádném compoundu. Řekla bych, že na to, že se toto děje v zemi přísné prohibice, je ho až přebytek.

Většina cizinců pak pracuje klasicky přes pracovní týden, takže víkendy se nesou v duchu party a barbecue – bazénových oslav. Vily jsou většinou dost veliké a většina firem na zaměstnancích nešetří, takže není výjimkou, že jeden člověk má k dispozici dvoupatrovou vilu se třemi ložnicemi. Takže co o víkendu podniknout? To je zcela jasné. Zdá se vám to jako plýtvání penězi? Vítejte v Arábii…

Useknou ti hlavu!

Když už jsem vám naznačila, jaký to byl pro mě šok se dostat do Arábie a první dny se aklimatizovat, přiblížím vám to celé hezky od začátku a podrobněji.

Nejvíce lidi obvykle zajímá, jak jsem se sem dostala a proč vlastně. Představte si jednoduše inzerát a v něm nabídku práce letušky. Na inzerát jsem narazila úplnou náhodou, kdy jsem měla chuť a cítila potřebu z Čech takříkajíc vypadnout. Už delší dobu jsem chtěla něco ve svém životě změnit, ale nenapadlo mě, do jak obrovské výzvy se ženu. Jednoho dne jsem se rozhodla, že se podívám na nabídky práce v zahraničí a odpovím hned na první, co se mi zobrazí, protože ať už to bude cokoliv, můžu to brát jako životní zkušenost (přepokládala jsem například sběr jahod, au pair, pokojská apod.).

K mému překvapení se však objevila pozice letušky na Středním východě. Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, stát se letuškou, myslela jsem si, že s mými 162 centimetry jsem na ni příliš malá, ale v praxi to není pravda. Mnoho mých kolegyň je ještě menších než já. Záleží tedy na společnosti a typu letadel, se kterými se létá. Nebyla jsem si tehdy úplně jistá, o které zemi se může hovořit (napadla mě samozřejmě nejdřív Dubaj a aerolinky Emirates), ale jak jsem sama sobě slíbila, vyplnila jsem formulář, poslala svůj životopis, fotografii a čekala.

K mému údivu se agentura, která zprostředkovávala nábory pro naši společnost po celé Evropě, ozvala hned druhý den. Můj životopis se jim líbil, a tak mě pozvali na skupinový pohovor, který se konal za dva týdny v Bratislavě. Mezitím jsem dala ve své dosavadní práci výpověď, což by se mohlo zdát jako neuvážený krok, ale já si byla jistá, že tohle může být můj osud, a neváhala jsem. Nějaký čas jsem tam už byla nespokojená, a i kdyby mi tato příležitost nevyšla, stejně bych si hledala něco jiného. Protože jsem navíc věděla, že budu brzy bez příjmu, podvědomě jsem se připravila na to, že během toho náborového dne ze sebe musím dostat maximum.

Den před pohovorem jsem autobusem z Prahy odjela do Bratislavy, kde jsem si pronajala pokoj na dvě noci. Řekla jsem si totiž, že si přinejmenším udělám výlet a trochu prozkoumám slovenské hlavní město. Následující den jsem se pak dostavila na smluvené místo, což byla hotelová hala asi pět minut chůze od mého ubytování.

Když jsem vešla do zmíněné haly, už se to tam hemžilo desítkami holek a většina z nich se zdála být velmi nervózní. Také jsem si všimla, že působím asi jako jedna z nejstarších. Bylo mi tehdy dvacet sedm let, ale většina vypadala podstatně mladší, některé přišly rovnou po maturitě. Dvacetileté slečny se v rozhovorech předháněly, kolika neúspěšných náborů se už zúčastnily, na co si v testech z anglického jazyka dávat pozor a jak se chovat při skupinových rozhovorech. Kroutila jsem hlavou a připadala si jako jediná, co mezi ně nezapadá.

Během dne jsem to naopak využila jako výhodu, protože jsem se dokázala velmi dobře soustředit, nervozita ze mě úplně spadla, test z angličtiny jsem překvapivě zvládla perfektně (i přesto, že má angličtina byla tehdy oproti dnešku velmi slabá) a při skupinových inscenacích jsem musela působit jako jedna z mála rozvážně a klidně. Při závěrečném pohovoru jsem pak rozebrala svoje poznatky z univerzity (především státnice z psychologie), které mohu při práci zúročit, a zejména svoji předchozí profesi na imigračním odboru Ministerstva vnitra, což pro ně znamenalo signál, že mi kulturní šok nezpůsobí újmu. K závěrečnému pohovoru se z asi sto padesáti holek dostalo jen sedm. Když si se mnou pak komise potřásla rukou, věděla jsem, že jsem zabodovala.

Přesně týden nato mi přišel e-mail s gratulací k úspěšnému přijetí na pozici letušky a kontakty na agenturu, přes kterou budeme s Araby komunikovat a vyřizovat potřebné papíry. Agentura se nakonec ukázala v praxi celkem neschopná, za což ji ostatní holky chtěly žalovat, protože si účtovala nemalé peníze z našich prvních pár výplat.

Vyřídit všechna potřebná víza na saúdskoarabské ambasádě v Praze byl několikaměsíční stresující maraton oblítávání všemožných úřadů a ministerstev. Mně to nakonec zabralo necelé tři měsíce, než jsem odletěla, ale další tři děvčata ze Slovenska, co přijali se mnou, si musela počkat ještě dalšího půl roku.

Týdny do mého odletu díky vyřizování všech papírů ubíhaly velmi rychle a já si zpočátku ani nepřipouštěla, že odlétám do Arábie. Těšila jsem se na změnu, nový život, luxusní prostředí, fascinující povolání, výplatu jinou než ze státní kasy dle tabulek pro státní správu, nadcházející dobrodružství, a ze všeho nejvíc na možnost cestovat.

Postupem času jsem si to samozřejmě uvědomovala víc a víc, a to především tehdy, když do mě přátelé i rodina neustále hučeli, že jsem se asi zbláznila. Téměř každý si představoval ty nejděsivější scénáře a zločiny proti lidským právům, které se na mně Arabové chystají spáchat, pokud k nim jen vkročím.

Většina lidí se o mě pochopitelně bála, jedna kamarádka okamžitě pronesla: „Useknou ti hlavu!“ a v tomto duchu probíhala většina konverzací s kýmkoliv, komu jsem oznámila, že odlétám do Saúdské Arábie. Další známá pořád volala mé mamince a v slzách ji prosila, ať mě nikam nepouští, protože jinak už mě nikdy nikdo v životě neuvidí. Někteří příbuzní volali a tlačili mé rodiče do rozhodnutí mě všemi dostupnými prostředky zastavit a neztratit tak svou dceru, která zjevně přišla o rozum.

Ten tlak byl šílený a já si připadala, že se naopak moje okolí zbláznilo a já jsem jediná zůstala při smyslech. Tedy ještě tu byla moje milovaná sestřička, vždy připravená jako moje opora, ať už před odletem, anebo na začátku pobytu, kdy jsem zatoužila vrátit se domů a ona pokaždé našla ta nejlepší slova útěchy a motivace. Moji rodiče se o mě zprvu také báli, ale potom co jsem jim ukázala zprávy od jedné budoucí kolegyně, které jsem se tehdy na vše vyptávala, a nějaké fotky lidí, kteří v Arábii pracují (našla jsem je na sociálních sítích, kde zveřejňovali příspěvky ze života v Rijádu), se uklidnili a podporovali mě. Samozřejmě na ně taky čas od času dopadl splín, že jejich dcera odchází do země, kde lidem stále sekají hlavy. A já je pořád dokola ujišťovala, že mně jako cizince nic nehrozí a žádné trestné činy, za které bych mohla být takto potrestána, jsem dosud nespáchala ani doma, takže je nespáchám ani tam.

Ostatní známí pochopení neměli a o Arábii nepronesli jediné dobré slovo. Každý negativní názor namísto slov podpory či uznání nebo motivace či přání spokojenosti v nové práci mě naopak utvrzoval v tom, abych lidem dokázala, že se mi tam bude dařit dobře a přesvědčím je, že nic není tak horké, jak se ve veřejných médiích podává.

Abyste mě pochopili, já to lidem vůbec nemám za zlé. Upřímně řečeno předtím, než nastala ta celková kulturní revoluce, která už tři roky v Saúdské Arábii probíhá, nebylo mnoho pozitivních zpráv, které by si mohl člověk o této zemi najít a přečíst. Maximálně tak zprávy o zločinech proti lidským právům, tak jak je známe my, a potlačování práv žen. Neznala jsem do té doby nikoho, kdo by Saúdskou Arábii navštívil, takže ucelený obrázek si mohla většina lidí utvořit pouze na základě informací dostupných z médií. A jak jistě dobře víte, média si všeobecně velmi ráda opravdovou realitu zkreslují.

Když se má víza konečně vyřídila a já už čekala jen na letenky, měla jsem ještě pár dní, které jsem strávila studováním čehokoliv, co mě potenciálně může potkat, a samozřejmě tradic v muslimské zemi a islámu jako takového. Snažila jsem se připravit na kulturní a náboženský šok, který mě čekal, ale na první dny mě nemohlo připravit nic. A jeden maximálně dvacetitříkilový kufr, do kterého jsem si měla zabalit svůj nový život na x měsíců dopředu (protože bůhví, kdy se zase dostanu domů) mi v tom nepomohl už vůbec.

Je tu vedro

Potom co mě na venkovním parkovišti mezinárodního letiště Krále Khalida v Rijádu, tak jak bylo domluveno, vyzvedl řidič letecké společnosti, jsem se uvelebila na polstrovanou sedačku a prohlížela si vedle stojící osvícenou mešitu. Byly asi tři ráno a já už nespala nejméně dvacet čtyři hodin. Let byl únavný a dlouhý, nejdřív pětihodinový přestup na letišti v Londýně a pak pokračovat s British Airways dalších více než šest hodin do Rijádu. V letadle jsem nemohla zamhouřit oka a pořád dokola si představovala, jaké to všechno bude.

Už na letišti se to samozřejmě hemžilo Saúdy v jejich tradičních thobách[6] a s ghutrami [7] na hlavách. Připadali mi v tom jako v dlouhé noční košili nebo úboru z blázince. Stejný jednolitý úbor pro všechny, jak pro muže, tak i pro ženy. Těch tam byla v době mého příletu však jen hrstka a upřímně jsem je v té době dokázala detekovat jen jako černé klony. Vypadaly přesně tak, jako by jim přes hlavu někdo přehodil dlouhá černá neprůhledná prostěradla, a já nedokázala pochopit, jak v nich někdo může vidět rozdíl.

Vím, že to zní divně a někomu možná rasisticky, a za to se hluboce omlouvám (dnes už to vidím jinak, jen se snažím popsat prvotní pocity), ale pokud jste do té doby neviděli zahalenou postavu v abáje (ale plus kompletně od shora dolů burkou a celkovým hábitem, takže jí nevidíte ani do očí) je to ze začátku trochu šok. Připadala jsem si jako ve snu, ale moc jsem je na letišti neměla čas vnímat. To přišlo s mojí první návštěvou nákupního centra.

I přes noční dobu bylo venku přes 30 °C. Byl tehdy červen a já se připravovala na to, že přiletím rovnou do vysokých teplot, ale když jsem se druhý den probudila a vyšla ven před svoji vilu, nemohla jsem se ani nadechnout. Na takové vedro jsem rozhodně připravená nebyla. Bez slunečních brýlí jsem nedokázala kvůli extrémní sluneční záři vidět ani na krok. Připadalo mi, že pokud zůstanu na slunci déle než pět minut, přiškvaří se cokoliv, co mám na sobě, přímo k mé kůži. Totiž Rijád leží v pouštním vnitrozemí, takže počasí je extrémně horké, ale zároveň suché.

Později jsem se seznámila s dalšími městy, jako je především Jeddah nebo Dammam (kde má naše společnost také základny), která leží na pobřeží moře. Takže teploty tam zůstávají rovněž velmi vysoko, ale k tomu zde místo sucha panuje obrovská vlhkost, takže si člověk připadá jako ve skleníku tropické botanické zahrady a po minutě v prostředí bez klimatizace ze sebe utírá proudy potu. V Rijádu vás to naopak v letních měsících dokonale vysuší. Chvílemi si myslíte, že se smažíte zaživa.

Vím, zní to hrozivě, ale nebojte, vždycky se směju, že paradoxně tu často (a to hlavně v létě) mrznu. Totiž Saúdi nedokážou žít bez klimatizace. V takových životních podmínkách se není čemu divit, ale oni ji mají prostě všude, a to vždy zapnutou na plno.

Takže pro nás letušky je normální, že několikrát za den skokově změníme pobyt v padesátistupňovém vedru za klimatizovaný letištní autobus, budovu letiště anebo letadlo samotné (vše vychlazené jako mrazák). Asi se pak není čemu divit, že hlavně přes léto je většina z nás neustále nachlazená. Stačí, když vás takové zklimatizované auto odveze z terminálu na venkovní stání, kde je připravené vaše letadlo. Vy vystoupíte a venkovních 50 °C vás doslova praští. Chvíli přes tu záři a horký závan vzduchu hledáte schody do letadla, kam posléze vystoupáte a zjistíte, jak zhruba bude váš den vypadat.

Je tam jako v sauně, anebo v mrazáku? Budu mrznout, anebo mi bude vedro? Naše oblíbená hra. Ve chvíli, kdy vstoupíte, už podle okolní teploty víte, že vaše letadlo pro dnešek nemá tzv. APU.[8]

Ve finále pak probíhá boarding pasažérů a vy se jen modlíte, abyste neomdleli, zatímco si všichni stěžují na příšerné vedro a utírají pot z čela. Vy stojíte profesionálně, s úsměvem se omlouváte za nedopatření a nedáváte najevo, že se v uniformě doslova vaříte. Po startu pak většina kapitánů miluje na celý let vychladit letadlo do bodu, kdy drkotáte zuby. Jakmile však doletíte do destinace a jste opět na zemi, začíná celé kolečko saunění znova. Pokud máte ten den čtyřsektor,[9] Alláh s vámi.

Řeknete si, že na to vedro se asi nedá nikdy pořádně zvyknout, ale věřte mi, dostala jsem se do stadia, že raději preferuji horko než kruté zimy. A moje tělo je za těch pár let samozřejmě i lépe snáší. První léto v Arábii ale bylo jako za trest. Vlastně hlavně první měsíc, protože zároveň k tomu ještě probíhal ramadán.[10] Ptáte se, zda to znamenalo, že jsem se přes den nemohla na veřejnosti napít ani najíst?

Ale kdepak. Pokud bych chodila například po ulici, v nákupním centru, pracovala někde v kanceláři anebo už tehdy byla na palubě s „půstujícími“ pasažéry, tak bych to prožívala jinak.

Jenže já měla skoro sedmitýdenní pozemní trénink, při kterém nám ne-muslimkám samozřejmě dovolili pít i užít si svoji pauzu na oběd. Pokud bych se ale ocitla na veřejnosti, nesměla bych se dotknout jakéhokoliv občerstvení. To je fakt, a to se holt během ramadánu musí dodržovat. Já však to, že jsem se za první měsíc dostala ven dvakrát nakoupit potraviny, považovala za víc než dostatečný kontakt s veřejností a později vám vysvětlím proč.

6 Thoba – tradiční mužský oděv, po kotníky dlouhá bílá róba s dlouhými rukávy nošena ve většině arabských zemí.

7 Ghutra (nazývaná také jako keffiyeh či shemaghs) – je tradiční arabská pokrývka hlavy ze čtvercového bavlněného šátku překládaného do trojúhelníku, který se nosí jako ochrana před úžehem, pískem a prachem. Aby ghutra na hlavě držela, pokládá se na ni kruh, tzv. agal (či iqal), což vypadá jako černý dvojitý kabel, který se tradičně vyrábí z kozí srsti. V Saúdské Arábii pak Saúdi nosí červenobílý kostkovaný vzor ghutry jako symbol patriotismu. Někteří silně věřící lidé pak nosí thobu dlouhou až nad kotníky, agal si na hlavu nedávají a nechávají si narůst dlouhé vousy. Takový vzhled je pak vyjádřením velmi nábožensky založeného člověka, který takto symbolizuje odmítání materiálních věcí a marností vůbec.

8 APU – pomocná napájecí jednotka zajišťující energii letadlu a s tím i související klimatizaci.

9 Čtyřsektor (nebo také často používaný 4 leg) – termín pro posádku letadla odkazující na to, z kolika jednotlivých letů daná směna neboli duty sestává, v tomto případě ze 4.

10 Ramadán – devátý měsíc islámského kalendáře, při němž muslimové mimo jiné drží půst, který patří k pěti pilířům islámu a je projevem jejich víry.

Kde to jsem…

Přesunout se z osamělého podnájmu v Praze do compoundu v Rijádu byla pochopitelně změna. Rozhodně k lepšímu, alespoň co se týče pocitu bezpečnosti. Což je úsměvný paradox.

Náš compound není tak velký jako ty ostatní, velikost však nehraje roli tolik jako lokalita, kde se nachází. Je to jen pár kilometrů od letiště, asi dvacet minut jízdy autem, pokud to vezmete zkratkou (kterou však naši řidiči mají zákaz využívat, jelikož cesta není příliš bezpečná, takže to nakonec trvá kolem hodiny). Letiště samozřejmě leží na okraji Rijádu, a náš compound tedy také.

Když jsem tehdy přiletěla, nenacházelo se za naším compoundem kromě jedné benzinové pumpy nic. Jen poušť a skrz ni vedoucí silnice, která vás po přibližně čtyřech hodinách jízdy dovede až do města Dammám. Ten leží na pobřeží Arabského zálivu a s Bahrajnem, ostrovním královstvím, které je zhruba velikostně stejné, jej spojuje jeden dlouhý most, po kterém se do něj dostanete asi za půl hodiny jízdy.

Za dobu mého pobytu se postupně za naším compoundem vystavěla mešita, požární stanice, menší compoundy pro zaměstnance různých firem a pár dalších budov. Pokud byste jeli opačným směrem z centra města, poslední úsek asi deseti kilometrů cestou k mému compoundu lemují především restaurace a rychlá občerstvení, pár menších supermarketů, kancelářské budovy, několik mešit, fitness centrum, ale také dětská hřiště s nafukovacími skákacími hrady a ohrady, v nichž si můžete na pár desítkách metrů čtverečních zajezdit na čtyřkolkách, velbloudech či koních.

Kolem našeho compoundu, jakožto i všech ostatních, vede asi pětimetrová zeď obehnaná ostnatým drátem, jak už jsem se ostatně zmiňovala. Vchod je tu jediný, a to branou, kterou vám otevírají strážci sedící v přilehlé budce, kteří si zapíšou vaše jméno a čas příchodu a odchodu. Tyto časy si pak naši supervizoři pravidelně kontrolují, a to především v případě, že jste se nedostavila na let nebo ohlásila, že jste nemocná. Pokud totiž zjistí, že jste byla o víkendu na svůj ranní let chorá, přitom ale byla venku a vrátila se do compoundu ve tři ráno, máte z toho problém.

O víkendu (mimochodem v Arábii mají víkend pátek a sobotu, zatímco neděle je první pracovní den) se samozřejmě pořádají v compoundech všelijaké party a naši vedoucí si jsou moc dobře vědomi, že tři sta holek nejsou schopni odříznout od jakékoliv vnější socializace. Oficiálně se tedy tváří, že pokud zjistí, že kterákoliv z nás byla někde na party, bude z toho mít průšvih, protože saúdská společnost samozřejmě u svých zaměstnanců nebude tolerovat koketování s alkoholem a haram věcmi.

Nicméně vzhledem k faktu, že nejsme Saúdky ale Evropanky ne-muslimky zvyklé na jiný styl života, přimhouří oko v případě, že naše jednání neovlivní naši práci. Za celé roky, co chodím ven a vracím se i v nočních hodinách či přespávám jinde, jsem s nimi kvůli tomu neměla jediný problém. Pokud se nevracím do compoundu očividně namol a bez problémů operuji svoje lety, nemají mi co vyčíst, ani kdybych se vrátila v pět ráno deset minut před svým transportem na letiště.

Bohužel však některé dívky využívají těchto zdánlivých ústupků a překračují meze. Musíte se v tom zkrátka naučit chodit. Pokud se hodíte marod dvě hodiny předtím, než máte jít operovat čtrnáctihodinový let, a musí kvůli vám na poslední chvíli vytáhnout z domova ze standbye [11] někoho jiného, je nutné mít neschopenku a důvod. Ať je však jakýkoliv, pokud se k němu přidá fakt, že je víkendový večer a vy ani nejste v compoundu anebo jste se vrátila v nočních hodinách a na bráně se očividně opilá málem svalila na zem, je to samozřejmě netolerovatelné a vás v kanceláři čeká vyšetřování a důtka. Ta je pak jedním krokem k odchodu ze země.

Zkrátka je třeba nezapomínat, že jste v Arábii, kde platí určitá oficiální pravidla a vy je musíte umět buď chytře obelstít, anebo neporušovat. Jak to jednou pochopíte a naučíte se hrát chytře, předejdete mnoha problémům. Jednoduše řečeno: Prostě nebuď blbá!

Uvnitř našeho compoundu pak najdete jednopatrové vily, v nichž je ubytováno pět až šest osob, každá z nás má svůj samostatný pokoj a společně využíváme prostory kuchyně a obývací části v přízemí. Kromě vil zde najdete také hlavní budovu s kancelářemi, kde sídlí supervizoři a hlavní manažerka, a třídami pro výuku tréninku pro letušky, ale i piloty. V suterénu budovy je pak menší posilovna, sauna a studený bazén.

Venku před budovou se nachází další velký venkovní bazén (který se však kvůli výhledu z kanceláří, kde pracují i muži, nesmí používat, takže je víceméně jen na okrasu), kolem něhož je pár zastřešených míst k sezení a malý „bar“, kde si můžete večer objednat k pokuřování vodní dýmku nebo nealkoholické nápoje. Poslední budovou je pak tzv. Royal villa, která je vevnitř bohatě vyzdobená a management si tam během roku pořádá čas od času slavnostní schůze či bohaté večeře během ramadánu. Ta nás letušky jako taková nezajímá, protože do ní nemáme dovoleno chodit, až na výjimky, kdy jsou letušky pozvané se zúčastnit nějaké oslavy, což je zřídkakdy. Pro nás je důležité spíš to, že je za ní umístěn další menší venkovní bazén s pár lehátky a živým plotem kolem dokola. Tenhle bazén pak během letních měsíců s radostí využíváme.

Kromě výše zmíněných zařízení pak máme v compoundu ještě tzv. prádelnu, kam nosíme uniformy na čištění, a maličký obchod s potravinami, kde sedí Paki. Tedy my mu tak všichni říkáme. Je to sice indický mladík jménem Abdulla, ale dokáže napodobit i pákistánský dialekt. Za ty roky, co jsem tady, neměl ani jedinkrát den volna (kromě eid, což je svátek po konci ramadánu) nebo snad dovolenou. Otevřeno má od devíti od rána do jedenácti večer s hodinovou pauzou na oběd a dalšími třemi krátkými přestávkami během modliteb. Jinak tam celé dny sedí, krátí si čas hraním her na telefonu anebo vtipkováním s námi. Nikdy se mi nestalo, že bych ho zastihla ve špatné náladě. Pokud jste si zrovna zapomněli peněženku anebo u sebe nemáte hotovost, není problém se v jeho obchodě zásobit a zaplatit mu za to někdy jindy. Ještě se s vámi zasměje a zazpívá kus indické písně. Je to vtipálek a všichni ho máme hrozně rádi. Často se s Moni (moje nejlepší kamarádka, také Češka) smějeme, že takový Paki nám v Česku bude hlavně před výplatami rozhodně chybět.

Víte, pro národnosti, jako je ta jeho (tedy indickou, dále pákistánskou, srílanskou a různé africké národnosti, ale třeba i filipínskou), byl tady bohužel běžnou praxí tzv. otrokářský systém (v současné době se i tato oblast velmi řeší a pracovní podmínky pro cizince se upravují). Lidé těchto národností samozřejmě mohou pracovat například jako zdravotní sestry nebo letušky, ale většina z nich zastává práce uklízeček, řidičů, dělnické a pomocné práce na stavbách či (v případě Filipínek) dělají chůvy. Tito lidé sem přijdou za prací, ale jejich smlouvy nebo víza neumožňují vycestovat a zase se vrátit. Pokud chtějí jet domů jednou za rok, mohou se s prací rozloučit. Často pak tedy stráví v Arábii dlouhé roky bez jakéhokoliv nároku na dovolenou nebo volno. O tom, že jsou placení velmi směšně, se asi nemusím zmiňovat. Také to, že je zaměstnavatelé vyplácí i s několikaměsíčním zpožděním (takže pokud by chtěli dát výpověď a odletět, nemají dostatek peněz na letenku) je bohužel běžná praxe.

Jelikož jsou někteří z těchto lidí nevzdělaní, často s jazykovou bariérou, je pro zaměstnavatele velmi lehké s nimi manipulovat a obcházet i etické standardy. Přesčasy, zkrácený povinný odpočinek apod. jsou normální. Nezřídka se stává, že zaměstnavatel nebo sponzor (v případě chův je to tedy hlava rodiny) zaměstnancům také sebere cestovní pas, aby neměli ani možnost utéct. Slyšela jsem o takovém zacházení především s chůvami, které pak zůstávají s rodinou do té doby, než je přestane potřebovat.

Samozřejmě neříkám, a ani bych si nedovolila osočit všeobecně saúdské rodiny s chůvami, že se u nich všechny mají špatně (naopak celá řada z nich si žije královsky za peníze, které by nebyly schopné ve svojí zemi vydělat), ale bohužel se stává, že místo chůvy si z dotyčné udělají některé rodiny spíše otroka a služku, která je pak v celodenním zápřahu bez odpočinku. Takových případů tu byly evidovány desítky, zprávy z agentur zabývajících se lidskými právy hovoří jasně a obrazových materiálů je více než dost. Na toto téma odkazující zprávy pak z internetu vždy záhadně mizí anebo se ze Saúdské Arábie stránky nedají načíst a jsou blokované.

Ze svých vlastních zkušeností z letadla, kdy mi na palubu dorazí rodinka s chůvami, sama vidím, že je často poskok, co se pánům klaní. Většina z nich ví moc dobře proč, násilí na nich páchané nabývá často i fyzické podoby. Oficiálně se o těchto věcech nemluví a lidi předstírají, že tu neexistují, ale většina z nás o nich samozřejmě slyšela.

Vzdělaní cizinci na vyšších pozicích a vlivných místech pracující pro prestižní velké firmy se tu naopak mají velmi dobře. Společnosti jim vždy vždy zařídí pěkné ubytování (nebo na ně přidají tučný příspěvek), pojištění a samozřejmě zajistí vyšší výdělky než ve většině zemí světa. Odpověď na otázku, proč tu my cizinci všichni jsme, je pak jasná.

Nikdo sem nepřišel jen tak objevovat arabské krásy (pozor, těch je tu však dost a turismus momentálně začíná vzkvétat – mimo covidovou situaci pochopitelně). Všechny nás zlákaly především peníze. A na ty se velmi rychle zvyká, takže váš původní plán v zemi zůstat rok, maximálně dva, na které máte danou smlouvu, se postupem času vypaří. Na otázku svých českých přátel, kdy se konečně hodláte vrátit, pak začnete odpovídat neurčitě. Vždycky říkám, že jakmile si tady zvyknete, je cesta zpátky velmi obtížná, a proto nemá cenu nic plánovat.

Kromě výhod v podobě bydlení zdarma a vyšších výdělků, je pro mě důležitá i poloha Saúdské Arábie. Pro člověka, který miluje cestování, totiž skýtá výhodu v podobě dobré lokace na mapě. Dá se odsud velmi dobře cestovat do Asie, Afriky, Evropy, ale i Ameriky. Směrem z Čech leží spousta atraktivních míst dál než odsud, takže lety jsou kratší a zaměstnanecké slevy, které mohu na většinu z nich uplatnit, pak o to lákavější.

Zde je na místě ještě zmínit fakt, že si často lidé, kterým jsem řekla, že žiju v Saúdské Arábii, představili Dubaj. Dubaj se stává v Čechách velmi populární turistickou destinací a vím, že i název Spojené arabské emiráty, kdy Dubaj je právě jedním z emirátů, může leckoho zmást, ale jedná se o dvě velice odlišné země.

Do Dubaje lidé létají na dovolenou, na plážích se ženy prohánějí v bikinách a večery zde můžete trávit v jednom ze spousty klubů, kde alkohol teče proudem a nejslavnější dýdžejové světa tu pořádají koncerty. Žádné oddělené zóny pro ženy a muže jako v Saúdi a po městě se můžete pohybovat v oblečení, v jakém chcete. Také zde najdete snad vše, na co si vzpomenete, a to včetně drog v klubech apod.

Jak už asi chápete, srovnání s Arábií, kam se donedávna nedalo ani turisticky vycestovat, za alkohol padaly tvrdé tresty, za drogy smrt, o bikinách (pokud se nebavíme o pár soukromých plážích) ani nemluvě, kde žádné kluby neexistují (donedávna ani kina), kde si do loňského roku nesezdaný pár ani nemohl pronajmout hotel a během razií náboženské policie se musel skrývat, je tedy až směšné. Tyto dvě země spojuje samozřejmě islám, ale i ten, jak vidíte, je v praxi vyžadován od lidí v různé míře.

Z mých zkušeností Saúdi rádi využívají Dubaj či Abu Dhabi jako odpočinkový víkendový výlet z jejich přísné země, a to především mladá generace, která se tam tzv. utrhne ze řetězu. Po cestě zpátky do Rijádu jsem pak na palubě musela řešit už tolik konfliktů lidí pod vlivem alkoholu či drog, že bych je opravdu nebyla schopná spočítat.

Když však od tohoto problému odhlédneme, je zapotřebí zmínit, že si je Saúdská Arábie dobře vědoma, kolik peněz přináší turistický ruch právě Emirátům. A také že tam Saúdi utrácí svoje úspory, které tím pádem nezůstávají doma. I to byl tedy jeden z hlavních důvodů, proč se Arábie nedávno začala otevírat světu a pracuje na projektech vytvoření turismu, který by nejen Saúdy donutil utrácet peníze v jejich zemi, ale přinášel zisky i z dalších zemí. O tom však později.

Jak ale říkám, rozdílů zde stále panuje spousta, a proto, prosím, tyto dvě země nezaměňovat.

11 Standbye – čas, kdy je letuška připravená vzít telefon po dobu několika hodin a operovat let, pokud je třeba. Standbye může mít, i když je doma, anebo přímo v uniformě už připravená na letišti pro případ, že se na poslední chvíli některý člen posádky nedostaví na let, aby jej okamžitě mohla operovat místo něj.

Vypadám jako tučňák!

Když jsem si ve svém novém pokoji, který jsem obývala ve vile naproti hlavní budově s kancelářemi pouze po dobu tréninku, vybalila den po příletu svých pět švestek, bylo na čase opatřit jídlo a abáju. U Pakiho jsem si nakoupila pár potravin a poté jsme měli první schůzku se supervizorkou, která nás zároveň provázela částí úvodního tréninku.

Všem nám tehdy rozdala provizorní černé abáje na dobu, než si koupíme svoje vlastní, a krátce nás poučila o základních pravidlech života v Arábii. Ty jsme pak probraly v rámci prvního dne našeho skoro sedmitýdenního tréninku, od historie, náboženských předpisů a omezení, pravidel společnosti až po kulturní odlišnosti apod.

Dostaly jsme také rozvrhy na následující dva měsíce. Každý týden jsme měly pouze jeden den volna, ostatní vyplňoval výcvik, zkoušky, praktické nácviky situací v letadle na zemi a na vodě (konající se na letecké akademii v Jeddě) prohlídka cateringových budov, které zajišťují potraviny a jídla na palubě, prohlídka letiště a letadel, teoretické závěrečné zkoušky a přezkoušení neboli tzv. line check na palubě.

Po tomto maratonu a úspěšném vykonání všech zkoušek jsme obdrželi mnoho certifikátů, až nám závěrem GACA (Generální úřad pro civilní letectví) předal leteckou licenci, která se vydává s platností na rok a s možností obnovení. To spočívá ve čtyřdenním zkráceném tréninku, tzv. reccurentu, což jsou písemné testy a přezkoušení na palubě, a to vše vždy jednou do roka. Úspěšné vykonání vás pak legálně opravňuje létat další následující rok.

Tím se ověřuje to, zda je člověk stále znalý všech předpisů a správných postupů na palubě, ale zároveň si je vědom i aktualizovaných informací. Některé postupy se během roku na základě např. nějaké nehody a jejího vyhodnocení mění a vy musíte stále vědět, jaká verze té či oné procedury či postupu je aktuální.

Leteckou licenci musíte mít vždy, pokud jste v práci, u sebe, protože GACA provádí náhodné kontroly předpisů a bezpečnostních standardů na palubě a vaše licence je jedním z požadovaných povinných dokumentů, které chtějí vidět jako první. Pokud byste ji u sebe neměli, okamžitě byste se stali neoprávněnými k tomu operovat let a znamenalo by to vážné porušení leteckých předpisů. Vaše společnost by pak musela sjednat nápravu, pravděpodobně zaplatit pokutu v řádech statisíců až milionů korun (statisíce saúdských rijálů) a s vámi se rozloučit.

Další z takových dokumentů je také zdravotní certifikát, který vás opravňuje k létání a odkazuje na to, že nemáte žádné zdravotní potíže, které by mohly být kontraproduktivní. O tom rozhoduje lékař, kterého vám na zdravotní prohlídku vybírá taktéž GACA a který se zaměří na vše, co by mohlo být k vašemu neprospěchu. Například špatný sluch, zrak, chronické nemoci apod.

Potom co jsem se vrátila na pokoj se svojí novou abájou, jsem byla celá nedočkavá si ji zkusit a poprvé poznat, jaké to opravdu je chodit zahalená jako místní. Byl to ten nejjednodušší černý plášť, který si umíte představit. Dlouhé rukávy, délka až na zem a vepředu skoro neviditelné zapínání na cvočky. Materiál byl velmi lehký, přesto skrz něj neprosvítalo světlo ani na slunci.

Pamatuji si, jak jsem stála před zrcadlem a sama sebe si důkladně prohlížela. Hlavou mi v tu chvíli proběhla scéna z filmu Sestra v akci, kdy Whoopi Goldbergová poprvé obleče jeptiškovský hábit a před zrcadlem se rozčílí. „Vypadám jako tučňák!“ zařve na matku představenou a já si připadala stejně.

Postupem času jsem si na abáju zvykla. Ocenila jsem totiž kouzlo lehkého a v podstatě jakoby chladicího materiálu. Navíc ta výhoda, když si pod to můžete vzít třeba jen spodní prádlo, a někdy ani to ne! Ne že bych to tak dělala pokaždé. Ale jak říkám – hlavně pohodlně. Plus ta další nesporná výhoda v tom, že jste v podstatě během minuty připravená jít ven. Potřebujete rychle zajet na nákup nebo do banky? Bleskově přehodit abáju a jde se. Myslím si, že nejen čeští muži by tuto obrovskou výhodu ocenili u svých partnerek, které stojí hodiny před skříněmi s oblečením a lámou si hlavu, co na sebe. Stačí mít v zásobě pár abájí a je vystaráno.

Navíc potom co se Saúdská Arábie a její opatření uvolnily, jsou k dostání abáje s různými vzory a ve všelijakých barvách. Ve své skříni mám tak smaragdovou se třpytkami, modrou, několik růžových, a dokonce i bílou s květy. Mimochodem jedním z uvolněných opatření je nyní i možnost nenosit klasickou abáju. Nahradil ji tzv. „decentní oděv“, pod nímž si představte volnější šaty délky po kotníky zakrývající ramena a paže.

Občas zde narazíte na ženy v džínech a triku s dlouhým rukávem, jsou to především cizinky, ale je to pořád spíše výjimkou. Saúdky se svých abájí jen tak nevzdají a já se jim z hlediska pohodlí ani nedivím. Tímto názorně dokazuji že důvod, proč zde ženy nosí abáje, není jen kvůli tzv. buzeraci a zákazům ze strany mužů. Nejedná se o  výmysl mužů, kteří chtějí jen zakrývat své ženy. Je to především tradiční oděv, v němž se ženy cítí dobře a je jejich, nyní už oficiálně, svobodnou volbou jej nosit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neuseknou ti hlavu?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.