Přeložila Alexandra Pflimpflová

LES ENFANTS SONT ROIS

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2021

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2021

ISBN 978-80-207-2068-9

JINÝ SVĚT

Měli jsme šanci změnit svět,

místo toho jsme dali přednost teleshoppingu.

Stephen King: O psaní

ODDĚLENÍ KRIMINÁLNÍ POLICIE – 2019

POHŘEŠOVÁNÍ NEZLETILÉ KIMMY DIOREOVÉ

Věc:

Přepis a vytěžení posledních příběhů sdílených na Instagramu Mélanií Clauxovou (provdanou Dioreovou)

STORY 1

Vysílaná 10. listopadu v 16.35 hod.

Trvání: 65 vteřin

Video je nahráváno v obchodu s obuví.

Hlas Mélanie: „Tak, drahoušci, dorazili jsme do Run-Shopu koupit Kimmy nové tenisky! Viď, koťátko, že potřebuješ nové tenisky, protože tě tamty už trochu tlačí? (Kamera mobilního telefonu se otáčí k holčičce, které chvilku trvá, než nijak přesvědčivě přikývne.) Takže, tady máme tři páry, které si Kimmy vybrala ve velikosti třicet dva. (Na obrázku jsou tři vyrovnané páry.) Ukážu vám je zblízka: jeden pár zlatých z nové kolekce Nike Air, jeden pár adidasek se třemi pruhy a jeden neznačkový pár s červenou výztuhou. Musíme si vybrat, a jak víte, Kimmy rozhodování nesnáší. Takže, drahoušci, spoléháme na vás!“

Na Instagramu se objeví barevně zvýrazněné políčko miniprůzkumu:

„Které si má Kimmy koupit?

A – niky

B – adidasky

C – levné tenisky.“

Mélanie otočí kameru mobilu na sebe a uzavře: „Naštěstí jste tady vy, drahoušci, abyste rozhodli!“

O osmnáct let dříve

Pátého července 2001, v den finále Loft Story, seděla Mélanie Clauxová, její rodiče a sestra Sandra na svých obvyklých místech před televizí. Od 26. dubna, kdy hra začala, nepropásla rodina Clauxových ani jeden čtvrteční hlavní vysílací čas.

Pár minut před tím, než se dostali ven, poté co byli sedmdesát dní uzavření mezi zdmi – montovaná vila, umělá zahrada a skutečný kurník –, se poslední čtyři soutěžící shromáždili v rozlehlém obývacím pokoji; dva chlapci těsně vedle sebe na bílé pohovce, dvě dívky sedící po stranách v podobných křeslech. Moderátor, jehož popularita tou dobou dosti nečekaně vystřelila strmě vzhůru, vzrušeně ohlásil, že konečně nastal onen rozhodující, tolik očekávaný okamžik: „Budu odpočítávat od deseti, až řeknu nula, budete venku!“ Naposledy se zeptal, jestli je publikum připravené se k němu přidat, a pak začal počítat: „deset, devět, osm, sedm, šest, pět,“ následován mohutným učenlivým sborem. Kandidáti se hrnuli k východu s kufry v ruce, „čtyři, tři, dva, jedna, nula!“ Dveře se otevřou, jako by se do nich opřel průvan, propukne jásot.

Moderátor teď křičí z plných plic, aby přehlušil halas davu shromážděného venku a povyk netrpělivého publika, které bylo déle než hodinu drženo ve studiu. „Jsou venku! Už jsou tady! Po sedmdesáti dnech se Laura, Loana, Christophe a Jean-Édouard vrací zpátky na zem!“ Zatímco celkový záběr opakovaně ukazoval ohňostroj odpálený ze střechy budovy, v níž dlouhé týdny bydleli, poslední čtyři soutěžící procházeli po červeném koberci, který byl rozvinut pro tuhle příležitost.

Byli venku, ano, v tom venku, které se stále podivně podobalo nějakému vnitřku. Za bariérami se tlačil nabuzený dav, fotografové se snažili prodrat co nejblíž, lidé, které neznali, škemrali o autogramy, reportéři jim nastavovali mikrofony. Někteří mávali transparenty nebo cedulemi s jejich křestními jmény, jiní je natáčeli malými foťáčky (mobilní telefony byly tehdy jen primitivním zařízením, které se používalo pouze k telefonování).

To, co jim slíbili, se stalo. Za pár týdnů se proslavili.

V doprovodu osobních strážců se prodírali mezi fanoušky a moderátor neustále komentoval jejich cestu: „už jsou jen pár metrů od studia, pozor, jdou po schodech nahoru,“ nadbytečný komentář k obrazu rozhodně neuškodí dramatickému napětí, naopak, dá mu najednou nový, ohromující rozměr (finta se bude používat v nejrůznějších podobách stále dokola po několik desetiletí). Jakmile se otevřela černá opona, kudy měli projít, řev se znásobil. Když vstoupili do studia, kde na ně čekaly jejich rodiny a devět dalších soutěžících, kteří buď dobrovolně odešli, nebo byli v předchozích týdnech vyřazeni, napětí citelně zhoustlo. V přehřáté atmosféře a rostoucím zmatku začal dav skandovat jméno: „Loana! Loana!“

Shodně s publikem také všichni Clauxovi věřili, že právě ona vyhraje. Mélanii připadala prostě úžasná (její upravená prsa, ploché bříško, opálená pleť), Sandru, její o dva roky starší sestru, zase brala u srdce Loanina osamělost a smutný pohled (mladou ženu nejprve jiní soutěžící zavrhovali kvůli tomu, jak se oblékala, pak, vzdor tomu, že se mezi ně začlenila, zůstala hlavním terčem drbů a postranních pomluv). Paní Clauxová, i když těžce nesla vyřazení Julie, jedné mladé sympatické a veselé soutěžící, zdaleka její nejoblíbenější, se dojímala nad Loaniným osudem – jejím nelehkým dětstvím, kdy, jak odhalil bulvár, byla jako malá holka umístěná do opatrovnické rodiny. Pokud jde o otce, Richard měl oči jen pro půvabnou blondýnu. Záběry Loany v topu, minisukni, šatech s odhalenými zády, plavkách i její nesmělý úsměv ho pronásledovaly v noci a někdy i další den. Celá rodina se shodovala na vyřazení Laury, která jim připadala příliš maloměšťácká, a Jeana-Édouarda, takového zhýčkaného a připitomělého hošánka.

O něco později, když televizní diváci určili dva vítěze a všichni se odebrali na tajné místo, kde měl slavnostní večer pokračovat, z Plaine Saint-Denis vybaletily černé limuzíny, provázené policisty na motorkách s kamerami. Použité technické vybavení bylo hodné Tour de France. Když se na křižovatce rozsvítila červená, otevřenými okýnky se do aut protahovaly mikrofony, aby zachytily dojmy vítězů.

„Úplně jako když zvolili Chiraca!“ svěřil se komentátor, jehož make-up už nezastřel vyčerpání.

Před náměstím de l’Étoile vznikla zácpa. Na třídě de la Grande-Armée se ze všech přilehlých ulic srocoval dav a lidé vystupovali z aut, aby se mohli přiblížit. U vchodu do nočního klubu čekaly na obyvatele loftu stovky zvědavců.

„Všichni nás zbožňujou, to je super!“ svěřil se Christophe, jeden z vítězů, moderátorce živého přenosu.

Loana vystoupila z auta, oděná ve sporém háčkovaném bledě růžovém topu a vybledlých džínech. Napřímila své velkolepé tělo čnějící na klínových podpatcích a rozhlédla se kolem. Někteří v jejích očích postřehli cosi jako nepřítomnost. Nebo zmatek. Nebo tragickou osudovou předzvěst.

Mélanii Clauxové bylo tehdy sedmnáct a právě skončila druhý ročník s literárním zaměřením na lyceu Svatého Františka z Assisi v La Roche-sur-Yon. Od přírody byla poněkud introvertní, a tak neměla moc přátel. Přestože nikdy doopravdy neuvažovala o tom, že by její budoucnost mohla být jakkoliv spojená s nejistým pokračováním studií, snažila se a dosahovala dobrých výsledků. Ze všeho nejradši měla televizi. Jakási prázdnota, kterou pociťovala, aniž ji dokázala popsat, možná nějaká forma úzkosti či strachu, že jí život uniká, pocit, který jako by v ní uvnitř hloubil nějakou úzkou, ale bezednou studnu, se mírnil jen tehdy, když se usadila před malou obrazovku.

Pár set kilometrů odsud, v Bagneux, na pařížském předměstí, sledovala finále Loftu sama a potají Clara Rousselová. Tehdy byla na lyceu v ročníku, kdy se rozhodovalo o budoucím zaměření. Jisté úlevy a dost průměrná úroveň školy jí umožnily dosáhnout uspokojivého hodnocení vzdor tomu, že se doma absolutně nepřipravovala. Zajímali ji hlavně chlapci, obzvlášť měla slabost pro krátkovlasé blonďáky: vymezení, kde jí konkurence nepřipadala tak silná, jelikož obecné tíhnutí nesporně mířilo k tmavším typům brunetů. Její způsob vyjadřování – rádi si utahovali z jejího slovníku a obliby strojených vět, u vrstevníků nepříliš rozšířených – se při svádění jevil jako přednost. Její rodiče, učitelský pár hojně zapojený do místního života a veřejné činnosti, patřili od jeho vzniku k hnutí Usmívejte se, jste natáčeni (komunita lidí odmítajících represivní technologie společnosti, velmi aktivních v boji proti jakékoli formě sledování), jehož členové vyzývali diváky k bojkotu reality show a před několika týdny i k tomu, aby vysypali obsah svých popelnic před sídlem televizního kanálu M6. V ten den se tam objevily hromady rozbitých vajec, jogurtů, rajčat a spousta odpadků. Clařini rodiče se samozřejmě té akce zúčastnili a následně se připojili i k další rozsáhlé operaci, kterou řídila Zalea TV (alternativní kanál, jenž se na počátku tisíciletí průkopnicky pokoušel o nezávislou televizi). Minimálně dvě stě padesáti aktivistům se podařilo přiblížit se k Loftu, jehož obyvatele chtěli osvobodit. Dokonce překonali i první ochrannou zeď. Philippe, Clařin otec, se objevil v krátkém rozhovoru vysílaném v televizních novinách na France 2.

„Červený kříž smí vstoupit do zajateckých táborů, my požadujeme stejné právo! Jsou podvyživení, vyčerpaní, vystavení záři reflektorů, neustále pláčou, propusťte rukojmí!“ pronesl do mikrofonu jedné reportérky.

„Vysvoboďte ta kuřátka!“ skandovali pak všichni sborem, zatímco jim hradba zásahové policie bránila dostat se dál.

Takže je nasnadě, že by Clařini rodiče, večer v den finále zaneprázdnění účastí na plenárním shromáždění na téma „V jaké společnosti chceme žít?“, nijak neocenili, že jejich sotva patnáctiletá dcera využila jejich nepřítomnosti, aby se mohla rozvalovat u tohoto ďábelského pořadu, přímo symbolu světa, kde se dá zpeněžit všechno a kde vládne kult ega.

Ten večer sledovalo finále Loft Story jedenáct milionů diváků. Nikdy předtím žádný televizní pořad nevzbudil tolik vášní. Tištěná média zpočátku zeširoka komentovala příchod formátu do Francie, pak se od jeho nasazení přes všechny zvraty nechala do hry vtáhnout a věnovala jí své titulní stránky, komentáře a rozhovory. Po několik týdnů sociologové, antropologové, psychologové, psychiatři, psychoanalytici, novináři, komentátoři, spisovatelé, esejisté rozebírali projekt a jeho úspěch.

„Teď už bude jenom před a po,“ dalo se číst tu i jinde.

Chtěli být v televizi, aby byli známí. Teď byli známí jako ti, kteří byli v televizi. Navždy zůstanou těmi prvními. Průkopníky.

Dvacet let budou kultovní okamžiky první sezóny – pověstná „bazénová scéna“ s Loanou a Jeanem-Édouardem, příchod soutěžících do vily i celé finále – k vidění na YouTube. Úplně první komentář z těch nesčetných, který k jednomu z těch videí kdosi připojil, zněl jako proroctví: „Epocha, kdy byla otevřena brána do pekla.“

Možná to všechno opravdu začalo právě během těchto pár týdnů. Ta propustnost obrazovky. Ten najednou uskutečnitelný přesun z pozice sledujícího k tomu, kdo je sledován. Ta touha být viděn, znám, obdivován. Ta představa, že je to dostupné všem, každému. Že není třeba nic vyrábět, tvořit, vymýšlet, abyste měli nárok na svou „čtvrthodinku slávy“. Stačí se ukázat, zůstat v záběru nebo tváří do objektivu.

Příchod nových médií tenhle fenomén brzy urychlí. Odteď bude každý existovat díky exponenciálnímu nárůstu svých vlastních stop, ve formě obrázků nebo komentářů, stop, které se – jak všichni brzy zjistí – nesmažou. Internet a sociální sítě, přístupné všem, zakrátko převezmou štafetu televize a znásobí prostor možného. Ukázat se venku, uvnitř, ze všech úhlů. Žít, abych byl viděn, nebo žít v zastoupení. Telerealita a její obměny se postupně rozšíří do mnoha oblastí a budou nadlouho udávat pravidla, slovník a vyprávěcí postupy.

Ano, právě v tu chvíli všechno začalo.

Když matka hovořila k Mélanii, zpravidla používala slovesa ve druhé osobě, většinou v negativní formě, aby se tak vyhnula přímému vyjádření vlastních pocitů. Nikdy nic neuděláš, ty už se nezměníš, nic jsi mi předem neřekla, nevyndala jsi z myčky nádobí, v tomhle přece nepůjdeš ven. Záporka „ne“ ke druhé osobě neoddělitelně patřila. Když se Mélanie rozhodla začít studovat na anglické fakultě, po maturitní zkoušce sice bez vyznamenání, zato na první pokus, matka jí řekla: „Snad si nemyslíš, že budeme platit deset let studií!“ Na studium a budování kariéry měli nárok chlapci (paní Clauxová ke své velké lítosti syna neměla), kdežto úkolem dívek bylo především najít si dobrého manžela. Sama se věnovala výchově svých dětí. Nikdy nepochopila, že Mélanie chce z rodného kraje pryč, a spatřovala za touto volbou jakési snobství. „Kdo míří vysoko, padá nízko,“ dodala a výjimečně se při tom odchýlila od pravidla slovesa ve druhé osobě. Přes toto varování Mélanie v létě, kdy dosáhla osmnácti let, sbalila kufr a přestěhovala se do Paříže. Nejprve bydlela v sedmém obvodu, v komoře pro služebnou s toaletou a umyvadlem na chodbě, výměnou za hlídání dětí čtyři večery v týdnu, potom si pronajala malou garsonku v patnáctém obvodu (našla si práci v cestovní kanceláři a otec jí posílal dvě stě eur měsíčně).

* * *

Jak ji napadlo, že odejde z univerzity a bude v cestovce pracovat na plný úvazek, by nedokázala vysvětlit, leda snad svým pocitem, že všechno je někdy dané předem, úspěchy i prohry, a že k ní nedošel žádný signál, který by ji pobízel k pokračování ve studiích: měla sice slušné výsledky, jenomže ostatní studenti už mluvili bez jakéhokoli přízvuku a psali perfektně anglicky. A hlavně, když se z present continuous pokusila promítnout do budoucnosti, neviděla nic. Vůbec nic. Později jí ředitelka agentury nabídla uvolněné místo asistentky, které spojovalo administrativu s prací s lidmi, a ona kývla. Dny rychle ubíhaly a Mélanie se cítila být na svém místě. Večer se vracela do své garsonky v ulici Violet, kterou si už platila sama, nachystala si tácek s jídlem a nikdy nevynechala žádnou reality show. Pokušení v ráji, i když na její vkus až příliš amorální, a romantičtější seznamovací Bachelor čili Starý mládenec byly zdaleka její nejoblíbenější. O víkendech chodila se svou kamarádkou Jess (s níž se poznala na střední škole a která se také odstěhovala do Paříže) do hospody na pivo nebo do baru na vodku s džusem.

O pár let později, když cestovkám začaly konkurovat on-line prodeje, procházela kancelář, která umožnila Mélanii začít vydělávat, těžkým obdobím, nepříliš vzdáleným od bankrotu.

Jednou večer, když surfovala na webu věnovanému náboru účastníků v televizní reality show (ve skutečnosti během času odpověděla na víc inzerátů, ale nikdy se jí nikdo neozval), narazila na novou nabídku. Stačilo být ve věku mezi dvaceti a třiceti lety, být nezadaný a odeslat dvě obvykle požadované fotografie: portrét a celkový snímek, nejlépe v trikotu nebo plavkách. Koneckonců, pomyslela si, pár dní naděje, pár dní si pohrávat se svým snem je lepší než nic. O týden později se jí ozvali. Mladý hlas – pár minut jí trvalo, než poznala, zda mužský, nebo ženský – jí položil asi dvacet otázek na téma, co má ráda, jakou má postavu, co si od toho slibuje. O dvou nebo třech drobnostech zalhala, působila víc protřele, než ve skutečnosti byla. Jestli chce mít šanci, že ji přijmou, musí být originální. Pozvali ji na pohovor v příštím týdnu.

Když ten den nastal, hodinu si vybírala oblečení. Uvědomovala si, že musí prokázat nějaký styl, čitelný a zároveň nápadný, který by okamžitě vyjádřil hlavní stránky její osobnosti. Potíž byla v tom, že se každý den oblékala stejně – džíny, svetr, halenka –, a když o tom tak přemýšlela, nebyla si jistá, jestli vůbec má nějakou osobnost, kterou by mohla předvést.

Mélanie Clauxová snila o tom, že je zářivá a nepřehlédnutelná, stále však byla tou zdrženlivou, nenápadně působící mladou ženou, kterou nenáviděla.

Nakonec si vybrala své nejpřiléhavější kalhoty (musela si lehnout na podlahu, aby je zapnula, přestože byly ze strečového materiálu) a reklamní tričko firmy Nestlé – společnosti, v níž byl její otec nedávno povýšen mezi vedoucí pracovníky –, které si pod hrudí ustřihla, takže logo značky nebylo vidět. Obula si tenisky a pak se prohlédla v zrcadle. S těmi nůžkami to drobet přehnala: byl vidět velký kus podprsenky, ale nepochybně to vypadalo stylově. Schůzka byla stanovena na šest večer. Aby měla jistotu, že nepřijde pozdě, vzala si na odpoledne volno.

Do kanceláří produkce dorazila o pět minut dříve. Nehty měla nalakované bledě růžovou a make-up – lehce zvýrazněné lícní kosti a jemná řasenka – působil mladistvě. Uvedli ji do velké čtvercové místnosti, uprostřed níž stála kamera na stojanu a stolička. Mladík, který ji beze slova provázel bludištěm chodeb, ji tam nechal samotnou. Mélanie čekala. Uběhlo několik minut, potom čtvrt hodiny, pak půl hodiny. Byla přesvědčená, že ji kamera bez jejího vědomí natáčí, proto si dávala pozor, aby nedala najevo sebemenší známku mrzutosti nebo naštvání. Trpělivost je nepochybně jednou z vlastností, které musí správný účastník telereality mít, a tak se rozhodla, že bude dál čekat, aniž by se nějak ozvala, přesvědčená, že to je jakási součást testu.

Asi po hodině vrazila do místnosti nějaká rozzuřená žena.

„No to jste nemohla říct, že jste tady? Když se mi někdo neohlásí, nemůžu to vědět!“

„Já… Já se omlouvám. Myslela jsem, že… to víte…“

Když se Mélanie něco dotklo, dech se jí najednou zúžil a vycházel z ní jenom tenoučký hlásek.

Žena se trochu zklidnila.

„Musíte dělat víc hluku, jestli chcete, abychom vás slyšeli. Kolik je vám let?“

„Dvacet šest,“ odpověděla trochu hlasitěji.

Žena ji vyzvala, ať se postaví čelem ke kameře. Pak z profilu, zády a znovu z profilu. Požádala ji, aby se prošla. Aby se zasmála a pročísla si vlasy. Položila jí celou řadu otázek – kolik váží, jaké má přednosti, co se jí líbí na jejím fyzickém vzhledu, co naopak nesnáší, co jí lidé nejčastěji vytýkají, jestli má nějaké komplexy, jaký je její ideál muže, jestli by dokázala kvůli lásce změnit look, vystupování nebo postavu – a Mélanie se snažila odpovídat, jak nejlépe uměla. Připadala si poněkud buclatější, ale ne ošklivá, měla upřímnou a veselou povahu, snila o velké lásce s něžným a pozorným mužem, chtěla děti, alespoň dvě, ano, byla připravená udělat z lásky spoustu věcí, ne však cokoliv.

Žena dávala najevo podráždění, nicméně pohovor neukončila (byla odchovaná metodami Alexie Laroche-Joubertové, věhlasné producentky francouzských reality show, která měla zásadu: „Dobrý uchazeč vás buď okouzluje, nebo vám leze na nervy – pokud vás nudí, nechte ho plavat“). A Mélanie ji popouzela. Možná tím svým pištivým hlasem, který samým vzrušením stoupal do výšek, nebo těma svýma obrovskýma očima, co připomínaly kravičky z kreslených seriálů. Už drahnou dobu se reality show založené na uzavření v nějakém prostoru nespokojovaly s tím, že čtyřiadvacet hodin v kuse sledují děsivou nudu hrstky mladých pokusných králíků. K základnímu principu exhibice bylo zapotřebí přidat další přísady: vytváření příběhů, odbourávání zábran, vydrážděnou sexualitu. Postavy se proměňovaly spolu se jmény, ať už skutečnými, či vypůjčenými. Dylan, Carmelo, Kellya, Kris, Beverly, Shana nahradili Christopha, Philippa, Lauru a Julii.

Castingová ředitelka opakovaně zvažovala, že pohovor utne. Nehledala dobře vychovanou dívku. Potřebovala drsňáky a různé karikatury, lháře a manipulátory. Potřebovala protiklady a rivalitu, budoucí hlášky, které si diváci oblíbí a televize je budou opakovat napříč kanály. Přesto to neudělala. Jednu chvíli ji napadlo, že má před sebou mnohem obávanější kandidátku, než se zdá. Co když se pod touhle klamnou banálností skrývají ty nejnelítostnější, nejdivočejší a nejzaslepenější ambice, jaké kdy potkala? Tím nebezpečnější, že jsou dokonale maskované. Pak se ale tahle představa rozplynula a znovu měla před sebou Mélanii Clauxovou, poněkud mdlou mladou ženu, která přešlapovala z nohy na nohu a nevěděla, co s rukama.

Dobrý casting pro reality show se vždycky řídil stejným vzorcem ingrediencí, které profesionálové shrnovali slovy: jedna mrcha + jedna barbína + jeden srandista + jeden hezounek + jeden samec. Zkušenost však říká, že i méně výrazná osobnost se dá upotřebit. Takový obětní beránek, mediátor, husička, usměvavý debílek se vždycky hodí. Jenomže i pro tuhle roli by Mélanie byla až druhá volba.

Do zápisníku před sebou poznamenala červeně:

Miss Lambda. Odp.: Ne, děkuji.

„Ozveme se vám,“ oznámila stroze a už mířila ke dveřím.

Mélanie si vzala ze židle odloženou kabelku a následovala ji. Když zvedla ruce, aby si oblékla sáčko, ředitelka castingu si na první pohled všimla jejích kyprých prsou, která jí z trička vytryskla. Mélanie měla opravdu obrovská prsa, pravá, pružná a od pohledu hebká, která růžová krajková podprsenka zřejmě nedokázala pojmout. Dívka se chystala odejít z místnosti, ale ředitelka, jatá jakousi pochybností či vnuknutím, ji gestem zarazila.

„Řekni mi, Mélanie, kolik milých jsi měla?“

„Co máte na mysli těmi milými?“ zeptala se Mélanie, vědomá si toho, že jde o její poslední šanci.

„Zeptám se na rovinu,“ povzdechla si žena. „S kolika chlapy jsi spala?“

Následovalo několik vteřin ticha, pak jí Mélanie pohlédla přímo do očí.

„Se žádným.“

* * *

Jen odešla, ředitelka si k její fotce poznamenala červeně:

26 let. PANNA.

Potom to třikrát podtrhla.

ODDĚLENÍ KRIMINÁLNÍ POLICIE – 2019

POHŘEŠOVÁNÍ NEZLETILÉ KIMMY DIOREOVÉ

Věc:

Přepis a vytěžení posledních příběhů sdílených na Instagramu Mélanií Clauxovou (provdanou Dioreovou)

STORY 2

Vysílaná 10. listopadu v 16.55 hod.

Trvání: 38 vteřin

Mélanie Clauxová je ve svém autě. Drží mobil na délku paže a mluví do kamery. V levém horním rohu displeje je vidět název použitého filtru („laní oči“).

Potom namíří objektiv na své děti, obě sedící v autě vzadu. Sammy se do kamery usměje, Kimmy si cucá palec a šimrá se po nose hadrovým velbloudem. Holčička ignoruje mobil, který na ni míří, a neusmívá se.

Mélanie: „Ahojky, drahoušci, moc moc vám děkuju! Spousta z vás hlasovala, abyste nám pomohli, a vybrali jste pro Kimmy ty zlaté niky! Samozřejmě jsme si jako vždycky nechali od vás poradit, a koupili jsme právě ty! Jsou ú-chvat-né! Děkuju vám za pomoc a účast. Za chvilku vám je ukážu, abyste viděli, jak vypadají na jejích nohou. Skvěle jí padnou!!!

Teď jedeme domů! Ale neloučíme se! Za chvilku nashle, drahoušci!“

Clara Rousselová končila na Sorbonně bakalářské studium práv, když se rozhodla přihlásit do konkurzu k policii. Bylo jí čtyřiadvacet. Nedokázala by vysvětlit, jak ji jednou ráno, zničehonic, ta myšlenka napadla, aniž by ten náhlý obrat v předchozích dnech cokoliv předznamenávalo. Nanejvýš mohla zmínit potřebu spravedlnosti, touhu připadat si užitečná, ideál ochrany a obrany spoluobčanů, a další banální argumenty, ale ve skutečnosti to byly jen záminky. Nemohla by totiž říct to, co řekne později, zcela bez rozpaků a ostychu: chci vidět krev, hrůzu a zlo zblízka. Přitom detektivky skoro nečetla (až na těch pár od Agathy Christie během jednoho deštivého léta v Bretani) a ani nesledovala žádné krimiseriály. Už dospívala, když rodiče souhlasili, že si poprvé koupí televizi, ale stejně pak sledovali jenom různé debaty a dokumenty. Na druhé straně její představivost podnítily dva filmy, které viděla v kině: Serpico režiséra Sidneyho Lumeta (jeden z nejoblíbenějších filmů jejího otce) a Policie v režii Maurice Pialata (její tehdejší přítel právě nastoupil na filmovou školu a snažil se ji seznámit s francouzskou kinematografií).

Po druhém ročníku na univerzitě se Clara odstěhovala z domova a zvolila spolubydlení ve třináctém obvodu, kousek od Porte de Gentilly. Nájemné bylo levné a byt zařízený. Byli tři. Ti dva další oficiálně tvořili pár, ale nepřipadalo jí to věrohodné: nejenže je vůbec nic nespojovalo, ale ani se nezdálo, že by to mezi nimi sebemíň jiskřilo. A nebylo divu. Claře netrvalo dlouho, a odhalila to, čemu se u nich v rodině výsměšně říkalo sladké tajemství, totiž že jeden i druhý udržovali skutečný milostný poměr s osobou stejného pohlaví, přičemž jejich spojení bylo pouze zástěrkou určenou rodičům, kteří pro takové vztahy neměli příliš pochopení. Clařini rodiče by bez problémů přijali, že jejich dcera je lesbička, což a priori nebyl ten případ, zato si mysleli, že jde o špatný vtip, když jim oznámila, že se přihlásila na výběrové řízení k policii.

„Jako první se píše test ze všeobecného přehledu,“ pokračovala Clara a vysvětlila jim, že externí konkurz pro důstojníky je určený pouze pro uchazeče, kteří mají minimálně bakalářský nebo jiný rovnocenný diplom. Pokud uspěje, hned po výběrovém řízení nastoupí do školy.

Tyhle podrobnosti a tón, který dcera zvolila a který vylučoval prvotní domněnku, že jde o nějaký postpubertální vtip, donutily otce, aby se posadil. Několik minut to těžce rozdýchával a Clara si vybavila výraz „lapal po dechu“, který často používal. Matce se třásly ruce a snažila se vyhnout jejímu pohledu.

„Lze na internetu sdělovat všechno?“, tak znělo v tom roce téma přidělené uchazečům pro písemnou práci z všeobecného přehledu. Potom Clara absolvovala praktickou zkoušku z řešení jednoho případu na základě spisového materiálu, nato znalostní test se stručnými odpověďmi z oblasti obecného správního práva a občanských svobod, test všeobecných znalostí a závěrečnou zkoušku pro vybrané kandidáty týkající se trestního řízení. Nakonec ji pozvali na fyzické testy: na kardiorespirační test zdatnosti a prověrku motorické způsobilosti. Úspěšně prošla tím prvním, druhý v ní zanechal smíšené dojmy. Clara byla hodně malé postavy. „Setsakramentsky prťavá baba,“ říkával strýček Dédé a ji ten výraz pokaždé rozzuřil. Jako dítě si prošla všemi druhy lékařských prohlídek, které měly její malý vzrůst vysvětlit. Několik měsíců se dokonce uvažovalo o léčbě založené na růstových hormonech, pak se ale Réjane s Philippem po dohodě s dcerou rozhodli, že všemu nechají přirozený průběh. V dospělosti Clara dosáhla výšky sto padesát čtyři centimetrů. Byla malá, ale postavu měla souměrnou. Byla mrštná, sportovní, nechyběla jí vytrvalost a nebála se zátěže. Ten den, po slibném začátku pod dohledem velitele M., asi čtyřicetiletého blonďáka, jehož statná figura a přitažlivost jí neunikly, ztratila na kladině rovnováhu, spadla, vstala a pak se vyřítila špatným směrem pryč.

Tělocvičnou zaduněl smích a kdosi hlasitě zavtipkoval: „Východ je tamhle.“ Clara se zastavila a chvilku zklidňovala dech. Pohlédla veliteli do očí, pátrala v jeho tváři po svolení, že smí pokračovat. Jeho výraz byl nerozluštitelný. A tak hrdě, beze slova, pokračovala ve vytčené trase.

Po návratu domů Clara usoudila, že sice předvedla nepříliš dokonalou motoriku, ale zároveň nesporný důkaz toho, že dokáže unést pocit směšnosti, což se u policie rozhodně může hodit.

Jednou ráno v devět hodin Mélanii zavolali. Přijali ji pro úplně první epizodu televizní reality show Rande potmě! Pozvali ji, zapsali, vybrali. Skákala radostí a opakovala: „To snad není pravda! To snad není pravda!“, pak se jí udělalo tak nevolno, že si musela lehnout na břicho. Potom zavolala matce, která si napřed myslela, že si jen vymýšlí, než to shrnula: „Snad si nechceš něco namlouvat!“ O něco později musela Mélanie vyplnit žádost o neplacené volno, natáčení se totiž konalo uprostřed týdne. Zrovna se to moc nehodilo, ale ředitelka svolila.

Když nastal ten den, jeden pomocný asistent dovezl Mélanii autem do města Chambourcy, kde se nacházel dům, který si produkce pronajala.

Na Wikipedii lze dosud nalézt prezentaci programu:

„Rande potmě je pořad francouzské televize vysílaný na TF1 od 16. dubna 2010 do 11. dubna 2014 (tři sezóny).“

Je tu stručně popsán i princip pořadu:

„Najdou lásku? Ve velké vile se nacházejí tři svobodné ženy a tři svobodní muži: muži zvlášť, ženy zvlášť. Jedinou společnou místností je temný pokoj vybavený infračervenými kamerami, kam jsou všichni pozváni, aby se v naprosté tmě vzájemně poznali. Poté si každý zvolí partnera, s nímž se v temné místnosti setká o samotě. Na konci pořadu spatří zvoleného partnera ve světle a musí se rozhodnout, zda s ním chce pokračovat.

Pořad byl po neuspokojivé sledovanosti nahrazen jiným s názvem Kdo se provdá za mého syna?

Ze tří dívek se Mélanie dostavila jako první. Cedulka s jejím jménem ve skříni vymezovala její prostor, uložila si věci do části vyhrazené pro ni. Vzala si s sebou to, co měla nejnápadnějšího, i když produkce nabízela, že může poskytnout oblečení vhodné k jejímu stylu a osobnosti, kdyby to považovala za nutné. Jiný pomocný asistent nakoukl, aby zjistil, jestli nic nepotřebuje, na což odpověděla záporně, přestože byla hladová, vyděšená a promrzlá (produkční zapomněl v místnosti zapnout elektrický radiátor). Vyzval ji, ať jde do společného pokoje, protože se brzy dostaví obě další kandidátky. Měla se nyní setkat se svými soupeřkami. Jejich reakce při vzájemném poznávání se budou samozřejmě natáčet. Mélanie, usazená na velké pohovce s růžovým přehozem, si vzpomněla na Loanu. Tentokrát je ale před kamerou, na správné straně obrazovky, ona, Mélanie Clauxová. To ona je uprostřed záběru, ji brzy uvidí miliony televizních diváků, budou ji poznávat na ulici, vyhledávat, zbožňovat. Zaplavila ji vlna vzrušení a na chvilku se už viděla, jak vystupuje z luxusního vozu a kolem ní se srocují davy fanoušků, mávají svými zápisníky nebo fotkami a dožadují se autogramu. Přímo fyzicky cítila ten příval lásky a obdivu, i potěšení, které jí to působí – jakýsi stav blaženosti, konečně ukojený někdejší hlad –, jenomže si brzy uvědomila, že ve svém snění zachází příliš daleko a její mysl se začíná podivně opájet, a tak Mélanie tu představu zapudila.

Proskleným otvorem spatřila nějakou mladou blondýnu, jak míří ke dveřím a táhne za sebou obrovský kufr. Chvíli nedokázala odtrhnout pohled od jejích nohou, dlouhých, jemných a hebkých nohou, které ještě víc prodlužovaly minimálně deseticentimetrové jehlové podpatky. Cítila, jak jí stoupá krev do tváří a proudí až k patám. Konkurence bude podle všeho drsná. Savane vešla do místnosti a prohodila jakýsi pozdrav, jehož tón prozrazoval domýšlivost i vědomí, že ztělesňuje tajné mužské představy: takovou smyslnou a erotickou nadřazenost, s jakou se jen málo žen může rovnat. Měla na sobě top bez ramínek s leopardím vzorem a černou koženou minisukni – spíš by se to dalo nazvat páskem, pomyslela si Mélanie. Jen těžko skrývala stísněnost a sevřela pěsti. Před pár lety si přestala kousat nehty, ale někdy se ta chuť nutkavě vracela. Políbily se a před lačnýma očima kamer si vyměnily pár banálních vět. Televizní reality show už dávno upustily od principu živého vysílání, kterému citelně chybělo dramatické napětí, přesto obě věděly, že každé slovo, každé gesto může po sestřihu zůstat. Pak dorazila třetí soutěžící, stejně nápadná brunetka jako Savane blondýna – a stejně vulgární, napadlo Mélanii, ačkoliv ji její účes (dlouhé rovné a lesklé ebenové vlasy) a džínové kraťasy, jejichž roztřepená látka nestačila zakrýt spodek hýždí, fascinovaly. Byla také krásná, tou vysoce atraktivní sexuální krásou, jaké Mélanie nikdy nedosáhne. Víc než cokoli jiného záviděla tuhle schopnost upoutat pozornost.

Jakmile skončilo vzájemné představování, požádali je, aby si na sebe vzaly nějaké co nejvíc sexy oblečení a nechaly se nalíčit. Měly se sejít v obývacím pokoji. Mélanie našla na své posteli krátkou sukni a triko s výstřihem na zádech, které si bez přemýšlení oblékla. Vizážistka se potom postarala o nalíčení. Mélanii znepokojilo množství make-upu, které použila, ale asistent ji jemně uklidnil: ve svém řemesle se vyznají. Kadeřník jí uhladil vlasy žehličkou a obdivoval jejich barvu: tak intenzivní kaštanovou hněď vídal jen vzácně. Už padla tma, když na sebe Mélanie pohlédla do zrcadla. Měla pocit, že vidí jinou verzi sebe samé. Verzi vylepšenou a zkrášlenou, která ale nemohla vydržet. Protože zlaťáky se vždycky promění v kameny, pomyslela si, a ze šatů na bál budou hadry.

V obývacím pokoji jim podali první koktejl. Modrý likér, který Mélanie neznala, smíchaný se sodou a zdobený plátkem citronu, jí postupně uvolňoval končetiny, krk a ramena. Z druhé strany vily, do části budovy, kam neměly přístup, zatím dorazili chlapci. Po pár drincích se dívky začaly hihňat a obestřela je jakási příjemná spoluúčast. Jejich rozhovor víceméně řídil hlas produkce, vycházející z reproduktoru nad pohovkou. Požádal je, aby popsaly, jaký typ muže se jim líbí, nebo aby řekly, proč jsou ještě svobodné. Vanessa a Savane měly rády silné, svalnaté muže, Mélanie měla slabost pro muže oblejší, mírně při těle. „Takové trochu médi,“ upřesnila a všechny tři vybuchly smíchy. Savane měla dítě, které vychovávala sama, Vanessa se právě rozešla s nějakým žárlivcem (tváří jí přejel letmý výraz bolesti). Mélanie se svěřila, že je romanticky založená a stále čeká na svou polovičku, na muže, s nímž by mohla založit rodinu.

Po třech či čtyřech koktejlech se lekly, když je Hlas přerušil znovu:

„Savane, Vanesso, Mélanie, jste očekávány v temném pokoji.“

Mélanie si nepředstavovala, že bude až taková tma. Tápala vpřed s rukama nataženýma před sebou. Narazila na nějakou překážku, pochopila, že je to křeslo, a posadila se. Jediné, co se dalo vidět, byly světelné indikátory infračervených kamer ve všech čtyřech rozích místnosti. Savane a Vanessa vešly po ní, pomohla jim najít křesla po stranách vedle svého. Když se dívky usadily, přivedli chlapce. Místností se okamžitě rozšířila silná pižmová vůně.

Ještě nikdy nezažila takové černočerné temno kolem sebe. Každý vyslovil své křestní jméno, nejprve dívky, pak chlapci. Jakmile skončilo obvyklé představování, Hlas je vyzval, aby vstali a seznámili se víc hmatem. „Můžete se vzájemně dotýkat, prozkoumávat, poznávat se! Nevidíte se, takže musíte k seznámení použít všechny ostatní smysly.“

Jeden z chlapců se přiblížil k Mélanii a objal ji kolem pasu. Tělo mladé ženy se napnulo. Yoannovi přesto neunikl objem jejích prsou, a aby si to potvrdil, přitiskl ji k sobě trochu víc. Když jí zabořil nos do krku a chtěl dýchat její vůni, nemohla si pomoct a instinktivně ucouvla.

„Ajaj, nějaká netýkavka!“ zvolal trochu příliš hlučně.

Hlas zasáhl.

„Mélanie, jen se klidně seznamujte se svými nápadníky.“

Přímo vedle sebe zaslechla vzdechy a chichotání. Savane s Carmelem se významně sblížili.

Zchlazený Yoann ji obešel a zamířil za Vanessou.

Po zbytek výstupu se dívky a chlapci navzájem dotýkali, vdechovali své vůně, hladili se. Všichni tři chlapci se shlukli kolem druhých dvou dívek, doteky jejich rukou byly odvážné, zvídavé i smyslné. Šlo o to, navzájem se svést, zalichotit si, jelikož na tom závisel jejich osud. Mélanie kolem sebe cítila pach potu smíšený s různými vůněmi. Místnost postupně prostoupil silný štiplavý odér touhy. Stačilo pár minut na to, aby vypadla ze hry. Hlas opakovaně žádal chlapce, aby se k ní přiblížili, což udělali, ale už se jí ani nedotkli.

Po jistém nekonečně dlouhém čase, který by nedokázala odhadnout (po sestřihu bude celá scéna trvat zhruba pouhých deset minut), jim Hlas přikázal, aby temný pokoj opustili a vrátili se do svých příslušných prostor.

Později ve zpovědnici, když každý z chlapců musel před kamerou oznámit, se kterou mladou ženou by se chtěl setkat o samotě, si Mélanii nevybral žádný z nich.

Hru opustila v doprovodu pomocného asistenta hned následujícího dne. Produkce jí dovolila, aby si ponechala sukni a tričko s výstřihem na zádech, a okázale jí předala jednu paletu make-upu od kosmetické značky, která pořad sponzorovala.

V autě si trochu poplakala. Asistent uvážil, že to bude pro oba nejméně trapné řešení, a zesílil hlasitost rádia.

Mélanie sledovala, jak se kolem míhají stromy, pole, vesnice, a pak se na okraji Paříže objevily sklady a stavební zátarasy. Když vůz vjížděl do kolony na obchvatu, pohled jí padl na obří billboard s reklamou na rtěnku Color Riche od L’Oréal, zavěšený na vrcholu jedné zbrusu nové budovy. Chvíli zírala na tu matnou barvu a zjevně hustou hmotu. Tyčinka na rty se vzpínala vzhůru jako nějaký pomník, penis nebo korouhev. Tvář modelky Laetitie Casta za ní odrážela světlo přicházející odnikud, jako by bylo vyhrazené jen jí samotné. Najednou bylo všechno jasné. Bude jednou z těchhle žen. Touží po tom teplém světle, po stínech, které tvarují obličej, po plných rtech. Za pár měsíců její agentura zavře a ona bude nezaměstnaná, ale do La Roche-sur-Yon se už nevrátí. Ne. Zůstane tady, v Paříži, protože právě tady se odehrává všechno.

Zůstane tady a jednoho dne bude slavná.

ODDĚLENÍ KRIMINÁLNÍ POLICIE – 2019

POHŘEŠOVÁNÍ NEZLETILÉ KIMMY DIOREOVÉ

Věc:

Přepis a vytěžení posledních příběhů sdílených na Instagramu Mélanií Clauxovou (provdanou Dioreovou)

STORY 3

Vysílaná 10. listopadu v 17.18 hod.

Trvání: 42 vteřin

Mélanie Clauxová je před kamerou. Je vidět jenom její tvář a horní polovina těla. Po celou dobu trvání videa se objevují vložené gify a pohyblivé emotikony: srdíčka všech barev, Malá mořská víla, Sněhová královna a další disneyovské postavičky (medvěd?), které třímají cedulky s tlukoucím srdcem.

Mélanie: „Čauky, drahoušci, právě jsme se vrátili z obchodního centra a představte si, že Kim a Sam už jsou zase pryč! Únava z cesty z nich teda spadla rychle! Jejich kamarádi si v rezidenci hráli, a tak se k nim šli přidat. Nejspíš si hrajou na schovávanou, tak toho využiju, sklidím nákupy a nachystám na večer těsto na palačinky. No ovšem! Jak jsem vám ráno říkala, dneska je středa, a to, jak víte, se jednou za měsíc vždycky ve středu koná… palačinková párty! A samozřejmě bude i Nutella! (Objeví se poskakující sklenice Nutelly.)

Znáte přece Sammyho! Žádná palačinka se neobejde bez Nutelly! Pro ty, kteří si ho ještě nepoznamenali, nasdílím recept.

Tak vidíte, drahoušci, nezapomínáme na vás! Brzy nashle!“

Do obrazu se snese déšť pestrobarevných srdíček.

Každá rodina pěstuje svou vlastní legendu. Nebo alespoň epickou verzi svého příběhu, časem stále obohacovanou, k níž se postupně přidávají různé hrdinské činy, náhody, pozoruhodné detaily, dokonce i smyšlenky. Clařina rodina – její rodiče, prarodiče, strýcové a tety a později i bratranci – s oblibou líčila stávky, demonstrace, shromáždění, zkrátka celou řadu víceméně pacifistických vyhraných či prohraných bitev, které její historii ukotvovaly do dlouhé tradice sociálních bojů. Data měla svůj význam: Réjane a Philippe se setkali v červnu 1985 na velké slavnosti, kterou pořádala známá protirasistická organizace na náměstí de la Concorde. Clara byla počata večer v den demonstrací proti návrhu vysokoškolského zákona ministra Devaqueta a pár měl svatbu, když už jí bylo devět let, den po zrušení Juppého plánu na reformu financování sociálního zabezpečení a zvláštního důchodového režimu.

V průběhu času verze obohatily různé fantastické detaily, někdy na úkor chronologické konzistence. Při bližším pohledu se totiž data ne vždy shodovala. Například: jak mohla být Clara, narozená v roce 1986, počata v listopadu téhož roku?

Z celého toho slavného stávkového a protestního hnutí roku 1995 si Clara nicméně uchovala jednu jasnou vzpomínku. Otec, který právě usměrňoval konec průvodu, aby případně nedošlo k nějakým výstřelkům, nechtěně pustil její ruku. Místo toho, aby se nechala unášet davem a šla dál, vytlačili ji na stranu (nebo se sama vydělila z proudu?) a pak čekala vstoje na chodníku. Trvalo jí několik minut, než si uvědomila, že otec už není na dohled a že se ztratila. Řev hesel z reproduktorů vylučoval jakýkoli pokus volat o pomoc. Rozhodla se sednout si na zem a opakovala jednu frázi skandovanou demonstranty, která se jí líbila víc než ostatní: „Kdo seje bídu, sklízí hněv, kdo seje bídu, sklízí hněv!“ Postupně před holčičkou prošly poslední hloučky lidí, kteří mávali transparenty a bušili do kastrolů. Neměla strach. Dva nebo tři milí lidé se zastavili a vyptávali se, co tam dělá, na což dávala stejnou moudrou a klidnou odpověď: čeká na matku, která šla na záchod. Ve skutečnosti se Réjane rozhodla zúčastnit se demonstrace se svými kolegy ze Školy Romaina Rollanda někde uprostřed průvodu a Philippovi nechala malou na starost. Clara věděla, že v žádném případě a za žádných okolností nesmí nikdy následovat nějaké cizí lidi.

Paříž moc neznala, a tak strávila nějaký čas prohlížením fasád haussmannovských budov kolem sebe. Začínala jí být zima, když uviděla, jak se k ní blíží dva policisté v uniformě. Vždycky slyšela, že před policajty se člověk musí mít na pozoru: vyskočila na nohy a pokusila se utéct, ten mladší z nich ji dohonil. Nedokázala by říct, kolik času uběhlo od chvíle, kdy otec zmizel. První verze té historky uváděly asi dvacet minut, pak byla řeč o půlhodině, načež se příběh víceméně definitivně přiklonil ke dvouhodinovému čekání, sice méně pravděpodobnému, zato víc vzrušujícímu.

Jisté je, že Clara skončila na komisařství ve dvanáctém obvodu, zatímco pár strážníků se snažilo zastihnout jednoho či druhého z jejích rodičů. Hrála šachy s jedním mladým stážistou a pán s mohutným knírem, který vypadal, jako že je šéf, jí dal lízátko.

Právě tyhle obrazy se jí připomněly onoho červnového dne, kdy musela rodičům oznámit, že úspěšně složila přijímací zkoušku na státní vysokou školu pro policejní důstojníky. Pár týdnů předtím se Réjane a Philippe kochali nadějí na neúspěch, když je Clara informovala o sledu testů: jakmile ji zařadili do prvotního výběru, musela projít písemnými psychotechnickými testy, poté individuální situační zkouškou, dále pohovorem s komisí a nakonec ústním testem z angličtiny. Když slyšel o všech těch výběrových krocích, otec se ovládl a nepoložil jí otázku, jak můžou být poldové po takové důkladné selekci tak hloupí.

V den, kdy Clara obdržela poštou sdělení o svém přijetí, rozhodla se, že rodiče navštíví a sdělí jim dobrou zprávu. Jedna její část se té chvíle děsila, druhá ji nabádala, aby k nim měla důvěru. Rodiče si vždycky dělali starost o její rozvoj a respektovali její osobnost. Nepustili ji snad po maturitě do Londýna místo toho, aby rovnou pokračovala ve studiích? Neprojevili snad humor a shovívavost, když se o dva roky později dozvěděli, že už nedělá au-pair v rodině žijící ve vilové čtvrti, ale vlastně servírku v nočním baru?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti nade vše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.