Přeložili Dana Krejčová a Petr Kotrle

Copyright ©2012 by Agberg, Ltd
First published by Gollancz, London, 2013

All Rights Reserved
Copyright ©2021 for the Czech translation by Dana Krejčová a Petr Kotrle
Copyright ©2021 for Cover Artwork by Jim Burns
Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7851-3

Peteru Hamiltonovi a Harrymu Harrisonovi,

kteří koupili tu první

A Billu Schaferovi

jehož zásluhou jsem vidět tady na druhém konci kariéry

PŘEDMLUVA

Když se autorovi podaří protáhnout spisovatelskou kariéru na velice dlouhou dobu, přináší to jako jednu z komplikací, že tím své bibliografy přivádí k šílenství. Od doby, kdy se objevily mé první profesionálně vydané povídky, uplynulo už víc než šedesát let, takže píšu dost dlouho, abych vytvářel nejrůznější bibliografické anomálie. Předpokládám, že největší z nich představuje povídková sbírka Needle in a Timestack, která se dočkala dvou různých vydání, jednoho v roce 1966 a druhého v roce 1979, s podstatně odlišným obsahem, přičemž ani jedno neobsahovalo mou povídku se stejnojmenným názvem, „Needle in a Timestack“, protože jsem ji napsal až v roce 1982, načež třetí úplně jiná kniha se stejným názvem vyšla v roce 2020.

Bibliografická historie knih, které mají v názvu The Best of Robert Silverberg, sice není tak bizarně propletená, ale komplikovaná je dost. První kniha s tímto titulem se objevila v roce 1976 pod patronátem Pocket Books. V té době jsem psal science fiction více než dvacet let, takže sbírka toho „nejlepšího“ nebyla nic nepatřičného, ale trochu předčasná asi byla, protože nejnovější povídka pocházela z roku 1971 a já myslím, že i v následujících desetiletích jsem odvedl docela dobrou práci. Přesto se sedm z deseti povídek zahrnutých v oné první sbírce ocitlo i v této, což ukazuje přinejmenším to, že si jich v dlouhém rozpětí své celkové produkce stále cením vysoko.

V roce 1978 přetisklo sbírku Pocket Books nakladatelství Gregg Press, což byla firma, která vydávala ve vázané podobě různé knihy žánru science fiction od devatenáctého století dál, a jako aktualizaci přidalo The Best of Robert Silverberg Volume Two. Je to s přehledem nejvzácnější z mých sbírek, neboť ji udělali snad v nákladu 250 výtisků, jestli se nemýlím. S oblibou o ní mluvím jako o tom „druhém nejlepším od Silverberga“. Ve skutečnosti ale obsahuje silné povídky, napsané mezi lety 1968 a 1973, z nichž většina byla na nějakou cenu nominována, nebo ji získala. Tři z těch deseti jsou v tomto svazku zahrnuty a použil bych jich i víc, kdybych si pro tuto knihu nestanovil omezení čtyř nebo pěti povídek z každé dekády své kariéry.

Pak byly různé výběry toho nejlepšího ze Silverberga v cizích jazycích. Některé jako španělské Lo Mejor de Silverberg a rumunské Pasagerii jsou překlady původní knihy z roku 1976; ale existuje několik sbírek – francouzská, ruská, a myslím, že ještě několik dalších –, které sestavily cizí ruce.

A pak, v roce 2004, přišla zatím nejobsáhlejší „bestovka“, Phases of the Moon, přehled prvních padesáti let mé kariéry. Kvůli dřívějším knihám od Pocket Books a Gregg Press jsem jí do titulu Best of nedal. Ale teď, když jsem získal dalších deset let spisovatelského života a příležitost dřívější knihu zrevidovat a rozšířit, přicházím s novou a rozšířenou verzí Phases of the Moon, pro niž oživuji jméno Best of Robert Silverberg a beru ji jako definitivní vydání... prozatím. Velká část úvodu k Phases of the Moon je nadále platná, a proto následuje v poněkud aktualizované verzi. Aktualizoval jsem také mnoho úvodů k jednotlivým povídkám a k původnímu obsahu jsem přidal tři z nedávné doby.

Po celou dobu dospívání bylo málo věcí, po kterých jsem toužil víc než vidět, jak se v některém z časopisů science-fiction objeví povídka s mým jménem. Mé dětství nepatřilo k nejšťastnějším – byl jsem mladší a zpravidla menší než většina mých spolužáků, přechytralý a až moc všeználkovský – a jako jedináček jsem nebyl nejlépe vybaven pro běžné každodenní kontakty s obyčejnými lidmi. Ne náhodou jsem byl také vášnivý fanoušek sci-fi, jejímž oddaným čtenářem jsem byl od doby, co jsem v deseti dostal do ruky Stroj času H. G. Wellse a Dvacet tisíc mil pod mořem Julese Vernea. Když jsem objevil soudobé vědeckofantastické časopisy science fiction – Astounding Science Fiction, Amazing Stories, Startling Stories a další z té nápadné skupiny – začal jsem je hltat a sbírat veškerá starší čísla, která se mi podařilo najít.

V té době byly časopisy středobodem sci-fi světa; každý člen nepočetné kultovní skupiny zvané „fandom“, který prodal povídku některému z profesionálních časopisů, získal špetku chvilkové slávy a prestiž, která se dnes dá stěží pochopit. (Mezi autory, kteří ve čtyřicátých letech z takových časopisů s křiklavými obálkami vzešli, byli lidé jako Ray Bradbury, Isaac Asimov, Frederik Pohl a Arthur C. Clarke.) Namlouval jsem si, že kdyby se mi nějak podařilo prodat povídku – jedinou povídku! – rázem by mě to osvobodilo od všech aspektů pubertální nejistoty a vpustilo mne to do dospělého světa úspěchů a úcty okolí. Tak jsem si to aspoň myslel.

A do jisté míry jsem měl pravdu, neboť můj debut v roli profesionálního spisovatele se shodoval s mým přerodem z rozpačitého, nejistého, nepřizpůsobivého adolescenta ve vyrovnaného a sebejistého dospělého. Ale nedošlo k tomu přes noc. Povídky jsem začal psát, když mi bylo sotva přes deset – první, „The Last Days of Saturn“, napsaná dohromady se spolužákem (a celoživotním přítelem) Saulem Diskinem, určitě patří k nejhorším vědeckofantastickým povídkám, jaké kdy vznikly – a bez sebemenšího úspěchu jsem v tom pokračoval a posílal je do časopisů po celou dobu studia na střední škole. Nakonec se samozřejmě úspěch přece jen dostavil, ale než se tak stalo, vyskytlo se několik ironických komplikací.

Tak třeba první věc, kterou jsem prodal (když pominu několik poloprofesionálních publikací) byl román, který měl být vydán v pevné vazbě. Můžete namítnout, že prodat knihu významnému newyorskému nakladateli je větší úspěch než prodat povídku pulpovému časopisu, a budete mít pravdu. Jenže já jsem to tak neviděl. Jediné pro mě důležité hledisko bylo to, že kniha, která se nebude prodávat v novinových stáncích, tudíž nebude chudým mladým mužům snadno dostupná, zapůsobí na mé přátele z fandomu mnohem míň než řekněme povídka otištěná v nesmírně prestižním časopisu Astounding Science Fiction, který četli všichni. Proto ten prodej knihy, třebaže byl pro mou kariéru důležitý, nezměnil můj sebeobraz tak, jak jsem doufal.

Ale pouhých několik týdnů po úspěchu s knihou se mi přece jen podařilo prodat povídku jednomu z profesionálních vědeckofantastických časopisů – v lednu 1954, ve druhém ročníku na vysoké. Od doby „Last Days of Saturn“ jsem se podstatně zlepšil. Dokonce jsem v tom měsíci pracoval na textu, z něhož se stala velice ambiciózní povídka „Road to Nightfall“, která je zde přetištěna, aby demonstrovala, jaké úrovně jsem ve svých devatenácti letech dosáhl. Ale najít pro tuto povídku vydavatele mi mělo trvat ještě čtyři roky. Povídkou, již jsem prodal tenkrát, v prvním měsíci roku 1954, byl mnohem méně ambiciózní, krátký text nazvaný „Gorgon Planet“, který zde zařazen není, neboť jeho jedinou hodnotou pro moderní čtenáře by bohužel byla určitá historická zajímavost.

Přestože „Gorgon Planet“ není nic zásadního, podařilo se mi najít ne jednoho, ale hned dva redaktory, kteří byli ochotní ji vydat. Napsal jsem ji v září 1953 pro prvního sci-fi redaktora, se kterým jsem se poznal osobně, Harryho Harrisona, jenž se ujal vedení tří časopisů. V létě onoho roku mě požádal o napsání krátkého článku pro jeden ze svých časopisů, který by vysvětloval, co je sci-fi fandom – to byl ve skutečnosti můj první skutečně prodaný text, ale nešlo o beletrii, takže se z mého pohledu nepočítal. O několik týdnů později jsem mu přinesl „Gorgon Planet“. Vyjádřil se, že není dostatečně dobrá pro jeho nejlepší časopis, Science Fiction Adventures, ale byl ochotný vydat ji v jednom z méně významných souputníků, Rocket Stories nebo Space Science Fiction. Vysněnému prodeji první povídky to však úplně neodpovídalo, protože Rocket i Space platily pouze při vydání. Prodej není prodej, dokud nepřijde šek; pouhé přijetí povídky redaktorem nestačilo, abych si mohl myslet, že jsem pronikl do jednoho z profesionálních sci-fi časopisů.

Harry řekl, že koupí pouze práva pro Severní Ameriku, takže jsem mohl povídku nabídnout do zámoří – a okamžitě jsem to udělal. Jednalo se o Nebula Science Fiction, pěkný, lehce staromódní časopis, který začal rok předtím vycházet ve Skotsku. Správně jsem usoudil, že pro mladého redaktora Nebuly Petera Hamiltona by mohlo být obtížné získat povídky od slavnějších autorů, tak jsem mu začal posílat své, jakmile jsem se o existenci časopisu dozvěděl. Odpovídal zamítacími dopisy obsahujícími přátelské povzbuzení. V červenci 1953 mi oznámil: „Jestli chceš v psaní pokračovat, velice rád ti budu nadále radit. Jestli se zásluhou Nebuly staneš slavným, bude to pro mě (skoro) stejně velká věc jako pro tebe.“ A 11. ledna 1954 mi napsal: „Určitě ti udělá radost, že jsem `Gorgon Planet' přijal. Vyjde v sedmém čísle Nebuly.“ Přes Hamiltonova amerického agenta mi přišla náležitá platba – 12,60 dolaru – a za několik týdnů jsem dostal výtisk s vydanou povídkou jako takovou.

Takže jsem konečně prodal povídku, doopravdy prodal, jednomu z časopisů! Ale kde byla moje okamžitá sláva, kde byla moje nově získaná prestiž? Ve skutečnosti nikde, protože Nebulu ve Spojených státech prakticky nikdo neznal, takže jsem si žádný obdiv přátel z fandomu nezískal. Na to jsem si musel počkat, až povídka vyjde v Rocket Stories nebo Space Science Fiction. Jenže oba časopisy téměř ve stejnou dobu zanikly, aniž mou povídku otiskly nebo mi za ni zaplatily. Sláva za to, že otiskl první profesionálně vydanou vědeckofantastickou povídku Roberta Silverberga, dá-li se o něčem takovém vůbec mluvit, tak připadla Peteru Hamiltonovi z Nebuly.

To všechno se stalo před více než půlstoletím. V psaní povídek jsem pokračoval po celou dobu studia na vysoké, v roce 1954 jsem prodal ještě dvě nebo tři další, a průlom nastal v roce 1955, kdy mi přijali mnoho věcí najednou. Od té doby jsem se živil výhradně jako spisovatel na volné noze, který se zaměřuje především na science fiction a fantasy. Můj neúnavný bibliograf Phil Stephensen-Payne mi připisuje nějakých 550 vydaných povídek, ale číslo se pomalu zvyšuje s tím, jak oba nacházíme v archivech krátce existujících časopisů z 50. let další. Mám podezření, že ve skutečnosti se celkový součet bude blížit 750. Pro někoho, kdo si původně vytyčil za cíl prodat jenom jednu povídku, je to značné překročení kvóty.

Ale ani po těch 550 – či 650, 750, nebo kolik jich vlastně bylo – jsem pořád neztratil kontakt s tím dospívajícím chlapcem ve mně, který kdysi dávno ve 40. letech kupoval čísla Astounding Science Fiction a Startling Stories a snil o tom, že se jednou stane spisovatelem, pod čímž si představoval, že některému z těchto časopisů prodá jednu nebo dvě povídky. Pokaždé, když uvidím své jméno na obálce časopisu, ten chlapec o sobě dá vědět úžasem a radostí. Když se tedy teď ohlížím za svou dlouhou kariérou a sestavuji reprezentativní výběr povídek z každého z těch šesti – dosavadních – desetiletí, ve kterých jsem něco publikoval, ohromeně vrtím hlavou nad tím, jak to všechno dopadlo, a v duchu děkuji všem těm (a bylo jich mnoho, z nichž jen velmi málo je ještě dnes naživu), kteří mi na té cestě pomohli.

Robert Silverberg

březen 2010

PADESÁTÉ ROKY

Úvod

Eisenhowerovská léta: při zpětném pohledu taková nijaká a bezpečná. Ale bylo to také období studené války, vyvíjela se vodíková bomba, Egypťané zabrali Suezský průplav, Sověti rozdrtili maďarské povstání a odstartoval Sputnik, první umělá družice. Svou první povídku jsem prodal v roce 1954. Dva roky nato jsem získal bakalářský titul na Kolumbijské univerzitě, oženil jsem se, přestěhoval se do pěkného bytu na kraji Manhattanu a obdržel jsem cenu Hugo jako nejslibnější nový spisovatel science-fiction toho roku. Pro mě to bylo období ohromných vývojových změn – doba vstupu do dospělosti a počátek mé spisovatelské kariéry.

CESTA DO TEMNOTY

Road to Nightfall

1954

Když jsem na podzim roku 1953 napsal první nástin této povídky, táhlo mi na dvacet a byl jsem v druháku na Kolumbijské univerzitě. Jak si vzpomínám, v jednom starém vydání Partisan Review – literárního časopisu, který jsem v těch dnech nadšeně sledoval – jsem si přečetl „La Traversée de Paris“ („Cesta přes Paříž“) od francouzského spisovatele Marcela Aymého. Začínalo to takto:

„Oběť, již rozřezaná, ležela v koutě ve sklepě s betonovou podlahou, zabalená v potřísněném plátně. Jamblier, drobný mužík s prošedivělými vlasy, ostře řezaným profilem a horečnatýma očima, opásaný kuchyňskou zástěrou, která mu sahala až ke kotníkům, neklidně přecházel sem a tam. Občas se prudce zastavil a s lehce zarudlými tvářemi a neklidným pohledem se zadíval na kliku na dveřích. Aby uvolnil napětí z čekání, chopil se mopu namočeného ve smaltovaném kýblu a potřetí setřel vlhký beton, aby zahladil poslední stopy krve, které tu mohla zanechat jeho řezničina...“

Zní to jako začátek kriminálky nebo hororu. Ve skutečnosti ale „La Traversée de Paris“ popisuje přepravu načerno poraženého vepřového v kufru přes město okupované nacisty. Ponurá, bezútěšná atmosféra a osobní utrpení postav mě hluboce zasáhly a téměř okamžitě jsem začal převádět náladu povídky do podoby science-fiction. Co kdybych pojal Aymého rafinovaný úvodní odstavec doslovně? Tedy pokud by „obětí“ nebylo prase, ale člověk, jak jsem si myslel až do druhé stránky příběhu, a město by trpělo strádáním mnohem intenzivnějším, než je to válečné, takže by se praktikoval kanibalismus a zakázané maso pašované ulicemi za nocí by bylo to ze všech nejzakázanější.

Příběh jsem napsal během příštích několika měsíců po chvilkách ukradených během výuky, protože jsem ho hodlal zaslat do soutěže, kterou ten rok pořádal jeden z časopisů science-fiction, a dokončil jsem ho o vánočních prázdninách roku 1953. Nabízeli tisíc dolarů (zhruba deset tisíc podle současné kupní síly) za nejlepší povídku z jednadvacátého století v Americe napsanou studentem univerzity.

Z nějakého důvodu jsem se nakonec nepřihlásil – nejspíš jsem prošvihl uzávěrku – ale na jaře 1954 jsem začal rukopis posílat do science-fiction časopisů. Tehdy jsem byl nikdo, dosud nevydaný autor (i když k mému úžasu mi právě přijali první román Revolt on Alpha C – Vzpoura na Alfa C – a měl vyjít v létě 1955). Zpátky se mi povídka vrátila vcukuletu, stejně jako těch patnáct dvacet jiných, které jsem rozeslal během posledních šesti let. (Když jsem začal posílat povídky do časopisů, bylo mi třináct.) A když mi ji vrátilo všech těch sedm nebo osm časopisů, co tehdy existovaly, a každý redaktor mi řekl jak je depresivní, morbidní, negativní a v tomto stavu nevydatelná, odložil jsem ji a odepsal jako omyl.

Uplynulo pár let. Začal jsem svoje povídky prodávat jako na běžícím pásu a ještě před jednadvacátými narozeninami už jsem byl známý spisovatel science-fiction. Psaním jsem se celkem slušně živil ještě jako student na Kolumbijské.

Mezitím přijel z Clevelandu do New Yorku jistý mladý začínající spisovatel a nastěhoval se do vedlejšího bytu. Jmenoval se Harlan Ellison a já s ním udržoval vřelé a bouřlivé přátelství mnoho desítek let i přes ohromné rozdíly v názorech na téměř všechno, na co je možné mít rozdílný názor. Jednoho dne v roce 1956 jsem se mu zmínil, že se mi podařilo prodat všechny povídky, co jsem kdy napsal, kromě jediné, které se nechce dotknout žádný redaktor, a on se na ni hned chtěl podívat. Na místě si ji přečetl. „Vynikající!“ prohlásil. „Nádhera!“ Nebo něco takového. Pobouřilo ho, že se takové temné mistrovské dílo setkává s všeobecným odmítáním, a přísahal, že pro ni najde vydavatele. Tou dobou převzal roli redaktora v časopise zvaném Fantastic Univers, který se zmítal v potížích, laskavý a nezkušený Hans Stefan Santesson, a Harlan mu řekl, že jsem napsal povídku pro všechny jeho konkurenty příliš odvážnou, čímž ho v podstatě vyzval, ať se ji neopováží nekoupit. Hans požádal o rukopis a svým mírným způsobem to okomentoval, že povídka je opravdu silná. Po jistém váhání ji však v roce 1958 vydal v červencovém čísle svého časopisu.

Po všech těch letech je pro mě těžké vidět, co bylo na „Cestě“ tak přehnaného. Téma – že náročný život v post-jaderné společnosti by mohl vést dokonce ke kanibalismu – zřejmě rozrušilo mnoho redaktorů, kteří proto povídku odmítli, ale na tématu jako takovém žádné tabu neleželo. (srovnej s klasikou od Damona Knighta z roku 1950 „To Serve Man“, abych uvedl aspoň jedno dílo.) Problémem zřejmě bylo morální zhroucení hlavního hrdiny na konci, protože většina sf redaktorů té doby dávala přednost příběhům, kde ústřední postava překoná všechny výzvy a dojde k vítěznému završení svého úsilí. Další nevýhodou zřejmě bylo, že jsem v té době ještě nic nevydal. Theodore Sturgeon nebo, řekněme, Fritz Leiber by možná dokázali přesvědčit redaktora, aby koupil povídku o kanibalismu nebo nějakou s pesimistickým zakončením – ale dlouhá pesimistická kanibalská povídka od neznámého autora byla prostě příliš velkým soustem, a dokonce i když začalo být mé jméno zavedené, stále bylo zapotřebí plné síly Ellisonovy neodolatelné osobnosti, aby se povídka prosadila.

Mně stále připadá dobrá, zvlášť na spisovatele, kterému ještě dávno nebylo jednadvacet. Děj ubíhá, vytváří postavu a akci a jistou zápletku, svoji ne zrovna originální pointu sděluje účinně. Kdybych já byl redaktor a četl tehdy takový rukopis, rozhodně bych si pomyslel, že její autor je hodně slibný.

Pes zavrčel a běžel dál. Katterson se díval, jak ho ti dva hubení muži s planoucím pohledem honí, a cítil přitom rostoucí hrůzu, která ho přimrazila na místě. Pes náhle přeskočil hromadu odpadků a byl pryč. Pronásledovatelé ochable klesli na zem, opřeli se o hole a snažili se popadnout dech.

„Bude to ještě mnohem horší,“ prohlásil malý ušmudlaný muž, který se zničehonic objevil vedle Kattersona. „Slyšel jsem, že dnes přijde oficiální oznámení, ale mluví se o tom už hodně dlouho.“

„To se povídá,“ odtušil Katterson pomalu. Honička, jíž se právě stal svědkem, ho ochromila. „Všichni máme pořádný hlad.“

Muži, kteří prve honili psa, vstali. Stále ještě lapali po dechu, když pomalu odcházeli. Katterson s mužíkem je sledovali.

„To je poprvé, co jsem viděl lidi dělat něco takového,“ poznamenal Katterson. „Takhle otevřeně –“

„A nebude to naposledy,“ opáčil ušmudlaný mužík. „Bude lepší si na to zvyknout, když je teď všechno jídlo pryč.“

Kattersonovi se stáhl žaludek. Byl prázdný a zůstane prázdný až do večerní dávky jídla z podpory. Bez podpory by netušil, kde by sehnal další žvanec.

S mužíkem se vydali tichou ulicí, překračovali smetí, jen tak se bezcílně toulali.

„Jmenuju se Paul Katterson,“ představil se Katterson nakonec. „Bydlím na 47. ulici. Vloni mě propustili z armády.“

„Aha, jeden z těch,“ pravil mužík. Zahnuli do 15. ulice. Ta byla úplně zpustošená, nestál tu jediný předválečný dům a na protějším konci se objevilo pár ošuntělých stanů. „Sehnal jsi od propuštění nějakou práci?“

Katterson se zasmál. „Dobrý vtip. Zkus jiný.“

„Já vím. Časy jsou těžké. Jmenuju se Malory. Jsem obchodník.“

„S čím obchoduješ?“

„No... s užitečným zbožím.“

Katterson kývl. Malory očividně nechtěl, aby dál téma rozvíjel, a tak toho nechal. Kráčeli mlčky, velký a malý muž, a Katterson nedokázal myslet na nic jiného než na prázdno v žaludku. Pak se v myšlenkách zatoulal k nedávné scéně, v níž dva hladoví muži honili psa. Opravdu k tomu došlo tak rychle? ptal se v duchu. Co bude dál, říkal si, když je jídlo stále vzácnější a nakonec nebude vůbec?

Mužík ale ukazoval dopředu.

„Podívej. Shromáždění na Union Square.“

Katterson přimhouřil oči a viděl, že se kolem pódia vyhrazeného pro veřejná prohlášení začíná tvořit dav. Zrychlil, takže Malory měl co dělat, aby mu stačil.

Na pódium vyskočil mladý muž ve vojenské uniformě a netečně se postavil davu. Katterson se podíval na džíp stojící opodál a automaticky si všiml, že to je model 2036, ten nejnovější, osmnáct let starý. Asi po minutě zvedl voják ruku, a když se dav ztišil, promluvil tichým, ovládaným hlasem.

„Spoluobčané New Yorku, mám tu oficiální prohlášení vlády. Právě dorazila zpráva z Trentonské oázy –“

Dav začal mumlat. Lidé zřejmě tušili, co přijde.

„Právě dorazila zpráva z Trentonské oázy, že kvůli nejnovějšímu mimořádnému stavu tam bude zásobování potravinami pro město New York a okolí dočasně přerušeno. Opakuji: kvůli nejnovějšímu mimořádnému stavu v Trentonské oáze bude veškeré zásobování potravinami pro New York a okolí dočasně přerušeno.“

Do mumlání davu pronikal hněv, kousavý šepot, jak každý člověk probíral nejnovější zvrat s tím, kdo zrovna stál vedle něj. Zpráva nebyla nečekaná, Trenton už dlouho protestoval, že má krmit bezmocný, vybombardovaný New York, a nedávná povodeň jim poskytla vhodnou příležitost se svých povinností zbavit. Katterson jen mlčky stál, tyčil se nad většinou lidí kolem sebe a nedokázal uvěřit vlastním uším. Připadal si odtažitý, téměř nezúčastněný, objektivně kritizoval postoj vojáka na pódiu, počítal jeho insignie a uvažoval o všem možném, jen ne o tom, jaké důsledky bude to prohlášení mít, a snažil se potlačit sílící hlad.

Muž v uniformě promluvil znovu.

„Mám také tuto zprávu od guvernéra New Yorku generála Hollowaye: říká, že se pokoušejí obnovit zásobování New Yorku potravinami a do Baltimorské oázy byli vysláni kurýři s žádostí o potraviny. Zatím budou vládní příděly potravin zrušeny s platností od dnešního večera až do dalšího oznámení. To je všechno.“

Voják opatrně slezl z pódia a prodíral se davem k džípu. Rychle nastoupil a odjel. Katterson usoudil, že to musel být někdo důležitý, protože džípy a palivo byly vzácné zboží, nebyly k mání jen tak pro každého.

Katterson zůstal, kde byl, a pomalu otáčel hlavou. Díval se na lidi kolem sebe – většinou hubené, vyhladovělé kostřičky – kteří mu potají záviděli jeho obří postavu. Jakýsi vychrtlík s planoucíma očima a nosem jako zobák kolem sebe shromáždil skupinku a hlasitě cosi kázal. Katterson ho znal – jmenoval se Emerich a byl to vůdce kolonie žijící v opuštěném metru na 14. ulici. Katterson instinktivně popošel blíž, aby ho slyšel, a Malory ho následoval.

„Všechno je to komplot!“ hulákal vychrtlík. „Řeči o mimořádném stavu v Trentonu. Jaký mimořádný stav? Ptám se vás, jaký mimořádný stav? Povodeň jim neublížila. Jenom nás chtějí mít z krku, nechat nás pochcípat hladem, to je všechno! A co s tím můžeme dělat? Nic. Trenton ví, že nikdy nedokážeme New York znovu vybudovat, chtějí se nás zbavit, a tak nám zařízli jídlo.“

Tou dobou už měl kolem sebe dav. Emerich byl oblíbený, lidé souhlasně křičeli a podtrhovali jeho proslov potleskem.

„Ale umřeme my hladem? Neumřeme!“

„Správně, Emerichu!“ houkl statný chlap s plnovousem.

„Ne,“ pokračoval Emerich, „ukážeme jim, co dokážeme. Vyškrábeme každý kousek jídla, co najdeme, každé stéblo trávy, každé divoké zvíře, každý kousek kůže na boty. A přežijeme, jako jsme přežili blokádu a hlad v sedmačtyřicátém a všechno ostatní. A jednou se vydáme do Trentonu a – a – usmažíme je zaživa!“

Vzduchem se nesl souhlasný řev. Katterson se obrátil a prodíral se zástupem. Myslel na ty dva muže a psa a odcházel bez ohlížení. Kráčel Čtvrtou avenue, až už neslyšel zvuky shromáždění na Union Square, a unaveně se posadil na hromadu nosníků, jež kdysi tvořily Cardenův památník.

Složil si hlavu do dlaní. Odpolední události ho ochromily. Jídla bylo málo, co se pamatoval – čtyřiadvacet let válčení se sféristy vyčerpalo v podstatě všechny zdroje v zemi. Válka se táhla. Po první vlně přípravného bombardování přišla opotřebovávací válka, pomalu drtila proti sobě stojící sféry na prášek.

Katterson nějak vyrostl do výšky a síly i na minimálních dávkách, a vyčníval všude, kde se ocitl. Generace Američanů, k níž patřil, nebyla vyhlášená velikostí či silou – děti se rodily jako podvyživení starci, slabé a vrásčité. On ale byl velký a byl jedním z těch šťastných, které vybrali do armády. Tam aspoň dostával pravidelně najíst.

Odkopl zkroucený kus škváry a uviděl, jak se k němu po Čtvrté avenue blíží malý Malory. Katterson se pro sebe zasmál, jak si vzpomněl na dobu v armádě. Celý dospělý život strávil v uniformě s vojáckými výsadami. Bylo to ovšem příliš dobré, aby to vydrželo. Předloni, v roce 2052, se válka konečně dovlekla do naprostého patu, kdy byly obě soupeřící polokoule rozsekané na cáry a téměř celá armáda byla náhle vypuštěna do chladného civilního světa. Jeho vyhodili do New Yorku, kde zůstal ztracený a osamělý.

„Pojďme lovit psy,“ navrhl Malory s úsměvem, když se přiblížil.

„Pozor na jazyk, skrčku. Kdybych dostal moc velký hlad, mohl bych sníst tebe.“

„Co? Myslel jsem, že tě ti muži, co se snažili chytit psa, úplně šokovali.“

Katterson vzhlédl. „To je pravda,“ přiznal. „Posaď se, nebo běž dál, ale nehraj se mnou hry,“ zavrčel.

Malory se vrhl na sutiny vedle Kattersona.

„Vypadá to špatně,“ poznamenal.

„Pravda,“ připustil Katterson. „Celý den jsem nic nejedl.“

„A proč ne? Včera večer byly pravidelné příděly a dneska večer budou zase.“

„Jen doufej,“ zabručel Katterson. Viděl, že se den chýlí ke konci a rychle se stmívalo. Zničený New York vyhlížel v soumraku podivně. Zkroucené nosníky a zřícené budovy vypadaly jako duchové dávno mrtvých obrů.

„Zítra budeš mít ještě větší hlad,“ podotkl Malory. „Už nebudou žádné příděly.“

„Ani mi to nepřipomínej, skrčku.“

„Sám taky dělám do zásobování jídlem,“ vykládal Malory a na rtech mu zahrál chabý úsměv.

Katterson zvedl hlavu.

„Zase si zahráváš?“

„Ne,“ pospíšil si Malory. Na kus papíru naškrábal adresu a útržek podal Kattersonovi. „Na. Zastav se, kdykoliv budeš mít hlad. A vidím, že jsi docela silný chlapík, viď? Mohl bych pro tebe mít i nějakou práci, když říkáš, že jsi nezávislý.“

Kattersonovi se začal v hlavě tvořit stín představy. Obrátil se k mužíkovi tváří a upřel na něj oči.

„Jakou práci?“

Malory zbledl. „Ále, potřebuju silné chlapy, aby pro mě získávali jídlo. Však víš,“ šeptal.

Katterson ho popadl za hubená ramena. Malory sebou trhl. „Ano, vím,“ pronesl Katterson pomalu. „Pověz mi, Malory,“ pokračoval opatrně, „jaké jídlo to vlastně prodáváš?“

Malory se kroutil. „No – no – hele, jen jsem ti chtěl pomoct, a –“

„To si nech od cesty.“ Katterson pomalu vstal, aniž by menšího muže pustil. Malory zjistil, že ho volky nevolky zvedá na nohy. „Ty děláš do masa, že ano, Malory? Jaké maso prodáváš?“

Malory se snažil vymanit. Katterson ho opovržlivě odstrčil pootevřenou pěstí, až mužík odletěl a rozplácl se na hromadě smetí. Malory se odsunul dál, oči vytřeštěné strachem, a vyrazil do šera 13. ulice. Katterson dlouho jen stál a díval se za ním, jak utíká. Ztěžka dýchal a neodvažoval se přemýšlet. Pak složil papírek s Maloryho adresou, vstrčil ho do kapsy a omámeně odešel.

Když o hodinu později přitiskl palec na destičku u dveří svého bytu na 47. ulici, Barbara na něj čekala.

„Předpokládám, že jsi slyšel zprávy,“ vyhrkla, jen co vešel. „Přišel nějaký uhlazený poručík a dole to oznámil. Už jsem vyzvedla náš příděl na dnešní večer a je poslední. Hej – děje se něco?“ Nervózně se na něj zadívala, když beze slova zapadl do křesla.

„Nic, holka. Jenom mám hlad – a je mi trochu nevolno.“

„Kam jsi dneska šel? Zase na náměstí?“

„Ano. Moje obvyklá čtvrteční odpolední procházka a příjemný piknik, jak se ukázalo. Nejdřív jsem viděl dva muže lovit psa – nemohli být o moc hladovější než já, ale honili se za tím nebohým hubeným zvířetem. Pak tvůj poručík vydal prohlášení ohledně jídla. A pak se mi nějaký špinavý překupník masa pokoušel prodat jakési `zboží' a dát mi práci.“

Dívce se zadrhl dech.

„Práci? Maso? Co se stalo? Ach, Paule –“

„Nech toho,“ zarazil ji Katterson. „Praštil jsem ho, až sletěl, a utekl s ocasem mezi nohama. Víš, co prodával? Víš, jaké maso chtěl, abych jedl?“

Sklopila oči. „Ano, Paule.“

„A práce, kterou pro mě měl – viděl, že jsem silný, takže by ze mě udělal svého dodavatele. Musel bych chodit po večerech lovit. Hledat opozdilce, zapíchnout je a proměnit v zítřejší steaky.“

„Ale my máme takový hlad, Paule – když máš hlad, je to ta nejdůležitější věc.“

„Cože?“ Jeho hlas zněl jako řev rozzuřeného býka. „Cože? Nevíš, co mluvíš, ženská. Najez se, než úplně přijdeš o rozum. Najdu nějaký způsob, jak sehnat jídlo, ale neproměním se v zatraceného kanibala. Paul Katterson nebude jíst lidské maso.“

Mlčela. Světlo s jedinou žárovkou na stropě dvakrát zablikalo.

„Už je skoro čas vypínání. Vytáhni svíčky, pokud nejsi moc ospalá,“ nakázal. Neměl hodinky, ale blikání bylo znamení, že se blíží půl devátá. V půl deváté se ve všech obytných domech kromě těch s povolením převýšit normální kvótu vypínala elektřina.

Barbara zapálila svíčku.

„Paule, dneska se tu zase zastavil otec Kennon.“

„Řekl jsem mu, aby se tu už neukazoval,“ zabručel Katterson ze tmy ve svém koutě.

„Myslí si, že bychom se měli vzít, Paule.“

„Já vím. Já ne.“

„Paule, proč jsi –“

„Nehádejme se o to znovu. Už jsem ti mockrát říkal, že nechci nést zodpovědnost za krmení dvou krků, když nedokážu naplnit ani svoje vlastní břicho. Takhle je to nejlepší – každý sám za sebe.“

„Ale děti, Paule –“

„Copak ses dneska večer pomátla?“ odsekl. „Ty by ses odvážila přivést dítě do tohohle světa? Zvlášť teď, když jsme přišli o jídlo z Trentonské oázy? Budeš se s potěšením dívat, jak pomalu umírá hladem ve vší téhle špíně a troskách, nebo z něj vyrůstá kostřička s propadlými tvářemi? Možná ano. Ale já si nemyslím, že bych to chtěl.“

Mlčel. Barbara ho z křesla pozorovala a tiše vzlykala.

„Jsme mrtví, my oba,“ vyhrkla nakonec. „Nepřiznáme si to, ale jsme mrtví. Celý tento svět je mrtvý – posledních třicet let pácháme sebevraždu. Nepamatuju si toho tolik co ty, ale četla jsem staré knížky o tom, jak čisté, nové a zářivé tohle město bývalo před válkou. Válka! Celý můj život jsme byli ve válce a ani jsme nevěděli, proti komu bojujeme a proč. Jenom jsme úplně bezdůvodně rozežírali svět.“

„Nech toho, Barbaro,“ štěkl Katterson. Ona ale pokračovala nevýrazným, monotónním hlasem. „Tvrdí mi, že Amerika kdysi sahala od moře k moři, že nebyla rozsekaná na maličké proužky hraničící s radioaktivní zemí nikoho. A byly tu farmy a jídlo a jezera a řeky a lidé létali z místa na místo. Proč se to muselo stát? Proč jsme všichni mrtví? Co si teď počneme, Paule?“

„Nevím, Barbaro. Myslím, že to neví nikdo.“ Unaveně sfoukl svíčku a do místnosti se vlila tma a zaplnila ji.

Nějak se zase zatoulal na Union Square, stál na 14. ulici, zlehka se kolébal a cítil malátnost, první známku hladovění.

Na ulicích bylo jen pár lidí, mrzutě mířili za svými cíli. Slunce stálo vysoko a jasně svítilo.

Ze zasnění ho vytrhlo ječení a nezvyklý dupot nohou. Armádní výcvik mu posloužil, když se vrhl do otevřeného výkopu, schoval se a uvažoval, co se děje.

Po chvíli vyhlédl. Čtyři muži, každý velký jako Katterson sám, se toulali sem a tam nyní opuštěnými ulicemi. Jeden nesl pytel.

„Támhle je někdo,“ uslyšel drsně křičet muže s pytlem. Jen se nevěřícně díval, jak čtveřice odhalila dívku, schoulenou u nedalekého zbořeniště.

Byla bledá, hubená, rozedraná, mohlo jí být nanejvýš dvacet a v jiném světě mohla být i hezká. Ale tady měla propadlé, zhrublé tváře, matné skelné oči a kostnaté paže.

Když se k ní přiblížili, stáhla se, vzdorovitě jim spílala, připravená se bránit. Ona to nechápe, uvědomil si Katterson. Myslí, že ji přepadnou.

Po těle se mu řinul pot, ale přinutil se dívat, držel se, aby nevyskočil ze skrýše. Čtyři drancovníci se blížili k dívce. Ta po nich plivla a ohnala se rukou se zaťatými prsty.

Chlapi se zachechtali a popadli ji za ruku. Její ječení najednou znělo pronikavě, jak ji vlekli na otevřené prostranství. Blýskl se nůž. Katterson zaskřípal zuby a trhl sebou, když čepel zasáhla cíl.

„Do pytle s ní, Charlie,“ nařídil drsný hlas.

Kattersonovi se zamlžily oči vzteky. Poprvé viděl Maloryho řezníky – tedy předpokládal, že to je Maloryho banda. Nahmátl nůž u boku v dobře známé pochvě a zpola se zvedl, že se na čtyři lupiče masa vrhne, ale pak se vzpamatoval a zase se svezl do příkopu.

Tak brzy? Věděl, že kanibalismus se hladovějícím New Yorkem pomalu šíří už léta a že jen málokteré mrtvé tělo dorazí do hrobu nedotčené – ale pokud věděl, tohle bylo poprvé, co lupiči odtáhli lidskou bytost rovnou z ulice a zabili ji kvůli jídlu. Otřásl se. Takže závod o život už začal.

Čtyři lupiči zmizeli kamsi ke Třetí avenue a Katterson opatrně vylezl z příkopu a ostražitě se rozhlédl na všechny strany, než se vydal na otevřené prostranství. Věděl, že bude muset být opatrný. Muž jeho velikosti na sobě nosil maso pro mnoho úst.

Z budov vycházeli další lidé, všichni se stejným zhrozeným výrazem. Katterson se díval, jak se chodící kostry omámeně motají kolem, pár jich vzlykalo, ale většině už došly slzy. Rozzlobeně zatínal pěsti. Velmi rád by tuto rozlézající se nemoc vymýtil, ale věděl, že je to beznadějné.

Na řečnickém pódiu nyní stál hubený dlouhán s ostře řezanými rysy. Hlas měl zdušený rozčilením.

„Bratři, teď je to venku. Muži se odvrátili od cesty boží a satan je dovedl ke zkáze. Právě jste viděli, jak čtyři jeho stvoření zničila jiného smrtelníka kvůli jídlu – to je nejstrašnější zločin ze všech.

Bratři, náš čas na zemi se chýlí ke konci. Já už jsem starý – pamatuju si časy před válkou, a i když tomu někteří neuvěříte, pamatuju i časy, kdy bylo jídlo pro všechny, kdy měl každý práci, kdy byly tyhle pobořené budovy vysoké, zářící, aerodynamické, a na nebi se hemžila trysková letadla. V mládí jsem procestoval celou tuto zemi až k Tichému oceánu. Jenomže válka to všechno ukončila, bůh na nás vložil svou ruku. Naše dny jsou sečteny a brzy dojde k zúčtování.

Přistupujte k bohu bez krve na rukou, bratři. Ti čtyři muži, které jste viděli dnes, budou za svůj zločin navěky hořet v pekle. Ale poslouchejte chvíli, bratři, poslouchejte! Ti z vás, kdo ještě nejste ztraceni, vás prosím: zachraňte se! Lepší je obejít se bez jídla úplně, jako to dělá většina z vás, než se pošpinit tímto druhem nového jídla, toho nejvzácnějšího masa ze všech.“

Katterson pozoroval lidi kolem sebe. Chtěl to všechno ukončit, měl vizi křížové výpravy za jídlem, tažení proti kanibalismu, vlající prapory, dunící bubny, on sám vede boj. Několik lidí přestalo starého kazatele poslouchat, další odcházeli. Pár se jich usmívalo a častovalo starce posměšky, ale nevšímal si jich.

„Slyšte! Poslechněte si mě, než odejdete. Všichni jsme stejně odsouzení k záhubě. Hospodin to dal jasně najevo. Ale přemýšlejte, lidé – tento svět zakrátko pomine a přijde mnohem větší svět. Nezahazujte šanci na život věčný, bratři! Neměňte svou nesmrtelnou duši za kousek pošpiněného masa!“

Katterson si všiml, že dav se rozchází. Kazatel mluvil dál. Katterson se postavil na špičky a natahoval krk, aby viděl nad zástupem k východu. Pátral po pohybu, pak zbledl. Opuštěnou ulicí rozvážným krokem přicházely čtyři hrozivé postavy.

Už je uviděli skoro všichni. Muži šli vedle sebe středem ulice a nejvyšší držel prázdný pytel. Když čtveřice dorazila na křižovatku 14. ulice a Čtvrté avenue, lidé chvatně mizeli na všechny strany. U pódia zůstali pouze Katterson a kazatel.

„Vidím, že jsi zůstal jen ty, mladý muži. Už ses podělal, nebo pořád patříš do království nebeského?“

Katterson otázku přešel. „Dědo, slez dolů!“ houkl. „Ti lupiči se vracejí. Pojď, vypadneme, než sem dojdou.“

„Ne. Hodlám k nim promluvit, až přijdou. Ale ty se zachraň, mladý muži, zachraň se, dokud můžeš.“

„Oni tě zabijou, starý hlupáku,“ šeptal Katterson drsně.

„Stejně jsme odsouzení k záhubě, synku. Pokud nadešel můj den, jsem připravený.“

„Jsi blázen,“ prohlásil Katterson. Čtveřice už došla na doslech. Katterson se naposledy podíval na starce a odběhl přes ulici do jedné budovy. Ohlédl se a viděl, že běží sám.

Lupiči už stáli pod pódiem a poslouchali starce. Katterson neslyšel, co kazatel vykládá, ale mával při řeči rukama. Oni zřejmě pozorně poslouchali. Katterson zíral. Viděl, jak jeden z lupičů starci cosi říká, pak ten vysoký s pytlem vylezl na pódium. Jiný mu hodil obnažený nůž.

Zaječení bylo hlasité a pronikavé. Když se Katterson odvážil znovu podívat, dlouhán cpal kazatelovo tělo do pytle. Katterson sklonil hlavu. Trubky utichaly. Uvědomil si, že odpor je nemožný. Proudy se nedaly zastavit.

Katterson se ploužil domů na předměstí. Bloky letěly kolem, jak metodicky kladl jednu nohu před druhou, procházel tři kilometry troskami a mezi opuštěnými, pobořenými budovami. Jednu ruku držel na noži a vrhal pohledy zprava doleva, všímaje si kradmého pobíhání v bočních ulicích, lidí ve stínu, kteří v popelu a suti nebyli pořádně vidět. Ti čtyři, jeden z nich s pytlem, jako by hladově číhali za každou pouliční lampou.

Odbočil na Broadway a vzal to zkratkou přes zbytek Parkerovy budovy. Před padesáti lety byla Parkerova budova nejvyšší budovou západního světa, dnes z ní zbýval jen seříznutý pahýl. Katterson minul kdysi nejmajestátnější vestibul na světě a nahlédl dovnitř. Na schodku před halou seděl malý kluk a žvýkal kus masa. Bylo mu tak osm, deset. Břicho měl propadlé pod žebra, která vypadala jako koš. Katterson potlačil odpor a uvažoval, jaké maso asi ten kluk pojídá.

Šel dál. Když procházel 44. ulicí, přeběhla mu přes cestu vyhublá kočka a zmizela za hromadou popela. Katterson si vybavil historky, jež slýchal o Velkých pláních, kde se prý volně potulovaly obří kočky, a začaly se mu sbíhat sliny.

Slunce už zase zapadalo a New York dostával matné šedé a černé barvy. Pozdě odpoledne už slunce nesvítilo pořádně nikdy. Plížilo se mezi hromadami sutin a vrhalo přízračnou záři na trosky města. Katterson přešel 47. ulici a zabočil k budově, kde bydlel.

Vyšplhal až ke svému pokoji – výtahová šachta dosud stála včetně zamrzlého výtahu, ale o takovém přepychu se už nikomu ani nesnilo – a chviličku postál přede dveřmi, hledaje ve tmě cedulku. Zevnitř se ozýval smích, zvláštní zvuk, když na něj uši nebyly zvyklé, a naplno ho zasáhla vůně jídla pronikající kolem dveří. Začal se mu křečovitě stahovat ohryzek, vybavil si tupou bolest v žaludku.

Otevřel dveře. Pach jídla zcela vyplňoval malou místnost. Všiml si, jak Barbara náhle při jeho příchodu vzhlédla, celá bledá. Na jeho židli seděl muž, s nímž se jednou dvakrát setkal, plešatějící, s plnovousem. Jmenoval se Heydahl.

„Co se děje?“ chtěl vědět Katterson.

Barbara mluvila podivně tlumeným hlasem. „Paule, znáš přece Olafa Heydahla, viď? Olaf, Paule?“

„Co se děje?“ zopakoval Katterson.

„Právě jsme si s Barbarou dali kousek masa, pane Kattersone,“ pronesl Heydahl zvučně. „Říkali jsme si, že byste mohl mít hlad, a tak jsme vám kousek schovali.“

Ta vůně byla velmi silná a Katterson měl pocit, že se mu každou chvíli objeví na rtech pěna. Barbara si pořád dokola otírala ubrouskem obličej. Heydahl dál spokojeně seděl na Kattersonově židli.

Katterson třemi rychlými kroky došel na druhou stranu pokoje a rozrazil dveře do malé kuchyňky. Na sporáku se tiše škvířil kousíček masa. Katterson se podíval na maso, pak na Barbaru.

„Kde jsi to sehnala?“ zeptal se. „Nemáme peníze.“

„Já – já –“

„Já ho koupil,“ poznamenal tiše Heydahl. „Barbara mi vyprávěla, jak málo jídla máte, a protože jsem měl víc, než jsem chtěl, přinesl jsem dárek.“

„Chápu. Dárek. Bez závazků?“

„No tak, pane Kattersone! Pamatujte, že jsem Barbařin host.“

„Ano, ale vy si, prosím, uvědomte, že toto je můj byt, ne její. Povězte mi, Heydahle – jakou oplátku očekáváte za tento – tento dárek? A kolik z toho už je splaceno?“

Heydahl se začal zvedat.

„Paule, prosím!“ vyhrkla Barbara. „Nedělej potíže, Paule. Olaf se jenom snažil být milý.“

„Barbara má pravdu, pane Kattersone,“ uklidnil se Heydahl. „No tak, poslužte si. Vám to udělá dobře a já budu mít taky radost.“

Katterson na něj chvíli zíral. Polosvětlo zdola pronikalo přes Heydahlovo rameno a ozařovalo jeho téměř holou hlavu a dlouhý vous. Katterson uvažoval, jak to, že má Heydahl tak naducané tváře.

„Poslužte si,“ zopakoval Heydahl. „My už měli dost.“

Katterson se obrátil zpátky k masu. Vytáhl z poličky talíř, hodil na něj kousek masa a vytáhl nůž. Už se chystal zakrojit, když se otočil, aby se podíval na ty dva.

Barbara se na židli předkláněla. Oči měla vykulené a svítil v nich strach. Heydahl na druhou stranu se pohodlně rozvaloval na Kattersonově židli se samolibým výrazem, jaký Katterson u nikoho neviděl, co odešel z armády.

Najednou ho cosi napadlo. Zamrazilo ho z toho. „Barbaro,“ promluvil ovládaným hlasem, „co je to za maso? Hovězí nebo jehněčí pečínka?“

„Já nevím, Paule,“ vyhrkla nejistě. „Olaf neříkal, co –“

„Tak možná pečený pes? Filet z toulavé kočky? Proč ses Olafa nezeptala, co je na jídelníčku? Proč se ho nezeptáš teď?“

Barbara se podívala na Heydahla a pak zpátky na Kattersona.

„Sněz to, Paule. Je to dobré, věř mi – a vím, jaký máš hlad.“

„Já nejím neoznačené zboží, Barbaro. Nejdřív se pana Heydahla zeptej, co je to za maso.“

Obrátila se k Heydahlovi. „Olafe –“

„Myslím, že byste v dnešní době neměl být takový hnidopich, pane Kattersone,“ pronesl Heydahl. „Nakonec, žádné potravinové příděly už nebudou a nevíte, kdy bude zase k dostání maso.“

„Já hnidopiším rád, Heydahle. Co je to za maso?“

„Proč jste tak zvědavý? Víte, co se říká o darovaných koních a zubech, haha.“

„Nejsem si ani jistý, že to je konina, Heydahle. Co je to za maso?“ Katterson, který obvykle pečlivě ovládal hlas, zavrčel. „Vybraný řízek z tlustého chlapečka? Možná steak z nějakého nebožáka, který se jednou večer ocitl ve špatné čtvrti?“

Heydahl zesinal.

Katterson vzal maso z talíře a potěžkal ho. „Nedokážete to ani vyslovit, vy oba. Dusí vás to. Nate – kanibalové!“

Prudce hodil masem po Barbaře. Odrazilo se jí od tváře a spadlo na podlahu. Katterson měl obličej rozpálený vzteky. Rozrazil dveře, otočil se, zase je zabouchl a naslepo se hnal pryč. Poslední, co viděl, než se dveře zavřely, byla Barbara na kolenou, jak se vrhá na maso.

Rychle se stmívalo a Katterson věděl, že ulice jsou nebezpečné. Ale měl pocit, že jeho byt je pošpiněný. Nemohl se do něj vrátit. Problém byl jak sehnat jídlo. Nejedl už skoro dva dny. Vrazil ruce do kapes a nahmátl složený papírek s Maloryho adresou. S trpkým úšklebkem si uvědomil, že to je jeho jediný zdroj jídla a peněz. Ale ještě ne – ne, dokud dokáže chodit s hlavou vztyčenou.

Bezmyšlenkovitě se zatoulal k řece, k obrovskému kráteru, kde prý kdysi stávaly budovy Spojených národů. Kráter byl přes tři sta metrů hluboký. Spojené národy byly zničeny při prvním bombardování v roce 2028. Kattersonovi byl rok, když válka začala. Boje a bombardování pokračovaly následujících pět či šest let, až byly obě polokoule zjizvené a spálené, a poté následovala dlouhá opotřebovávací válka. V roce 2045 bylo Kattersonovi osmnáct – uvědomil si, že to bylo před devíti dlouhými lety – a jeho obří postava z něj udělala přirozenou volbu pro teplý armádní post. Za své armádní kariéry se podíval do všech částí světa, který považoval za svou vlast – plochy ohraničené appalačským radioaktivním pásem na jedné straně a Atlantikem na druhé. Nepřítel pečlivě vytvořil ohnivé stěny a jimi rozdělil Ameriku na tucet pásů, každý zcela oddělený od ostatních. Z jednoho na druhý mohlo přeletět letadlo, pokud by nějaká letadla zůstala. Ale věda, průmysl, technologie, ty jsou mrtvé, uvažoval Katterson unaveně, zatímco zíral na řeku, aniž by ji viděl. Seděl na okraji kráteru a houpal nohama.

Co se stalo s odvážným novým světem, který vstupoval do jednadvacátého století s takovými pyšnými nadějemi? A on, Paul Katterson, nejspíš jeden z nejsilnějších a nejvyšších mužů na světě, houpal nohama nad zničeným prostranstvím s hlodavou bolestí v žaludku. Svět byl mrtvý, ten zářivý, aerodynamický svět chromované oceli a tryskových letadel. Jednou možná přijde nový život. Jednou.

Hleděl do vody za kráterem. Někde tam za mořem ležely další země, zničené jako ostatní. A někde – opačným směrem – byly zvlněné pláně, tráva, pšenice, divoká zvířata, ohrazené stovkami kilometrů radioaktivních hor. Válka sežrala pole a pastviny a dobytek a lidstvo rozemlela na padrť.

Katterson vstal a vydal se prázdnou ulicí zpátky. Už byla tma a pár plynových lamp vrhalo přízračné světlo jako malé měsíce při zatmění. Pole byla mrtvá, a to, co zůstalo z lidstva, se choulilo v pustých městech, kromě těch pár šťastlivců v několika málo oázách náhodně roztroušených po zemi. New York byl městem koster shánějících jídlo, riskujících a doufajících, že zítra bude chleba.

Jak se tak Katterson potuloval, aniž by se díval, kam šlape, vrazil do něj nějaký mužík. Katterson se na něj podíval a chytil ho za ruku. Hádal, že to je rodinný typ, spěchající domů za hladovými dětmi.

„Promiňte, pane,“ vyhrkl mužík nervózně a snažil se Kattersonovi vytrhnout. Strach v jeho tváři byl zjevný. Kattersona napadlo, jestli se nebojí, že si ho ten obr na místě upeče.

„Neublížím vám,“ sliboval. „Jenom hledám jídlo, občane.“

„Já žádné nemám.“

„Ale já mám hlad,“ namítl Katterson. „Vypadáte, že máte práci, nějaké peníze. Dejte mi trochu jídla a budu váš tělesný strážce, váš otrok, co budete chtít.“

„Podívejte, člověče, nemám jídla nazbyt. Au! Pusťte mi ruku!“

Katterson ho pustil a díval se, jak mužík utíká pryč. Lidé v této době vždycky utíkali před jinými lidmi. Malory také vzal nohy na ramena.

Ulice byly tmavé a opuštěné. Katterson uvažoval, jestli z něj bude ráno něčí biftek, a v podstatě mu to bylo jedno. Náhle ho zasvrbělo na prsou. Vrazil špinavou ruku pod košili, aby se podrbal. Prsní svaly se mu už téměř zcela vstřebaly a hruď měl na dotek kostnatou. Ohmatal si zarostlé tváře a všiml si, jak má na čelistech napjatou pokožku.

Otočil se a zamířil na předměstí, obcházel krátery, přelézal hromady sutin. Na 50. ulici ho minul vládní džíp a zastavil. Vystoupili dva vojáci s puškami.

„Dost pozdě, abyste se jen tak procházel, občane,“ podotkl jeden.

„Hledám čerstvý vzduch.“

„To je všechno?“

„Co je vám do toho?“

„Nejste třeba taky na lovu?“

Katterson se na něj vrhl. „Ty syčáku–“

„Klídek, chlapáku,“ ozval se druhý voják a stáhl ho zpátky. „Jenom jsme žertovali.“

„Dobrý vtip,“ zabručel Katterson. „Můžete si dovolit vtipkovat – abyste dostali jídlo, stačí vám jenom si natáhnout uniformu. Vím, jak to s vámi kluky od armády je.“

„Teď už ne,“ zavrtěl hlavou druhý voják.

„Děláte si srandu?“ opáčil Katterson. „Sedm let jsem strávil v armádě, než ve dvaapadesátém naši jednotku zrušili. Vím, co se děje.“

„Hej – který pluk?“

„Třistašestý průzkumný, vojáku.“

„Nejsi ty Katterson, Paul Katterson?“

„Možná jsem,“ připustil Katterson pomalu a popošel k vojákům blíž. „A co jako?“

„Znáš Marka Leswicka?“

„A zatraceně dobře,“ potvrdil Katterson. „Ale jak ho znáš ty?“

„Je to můj bratr. Pořád jsme si o tobě povídali – Katterson, největší chlap na světě, říkával. Apetit jako vůl.“

Katterson se usmál. „Co dělá teď?“

Druhý muž zakašlal. „Nic. S pár kamarády si postavili vor a pokusili se přeplout do Jižní Ameriky. Potopila je pobřežní hlídka hned za newyorským přístavem.“

„Ach. Smůla. Mark byl dobrý chlap. Ale s tím apetitem měl pravdu. Mám hlad.“

„To my taky, kamaráde,“ prohlásil voják. „Včera zařízli vojenské příděly.“

Katterson se zasmál a ozvěna se nesla ulicí. „Ať jdou k čertu! Dobře, že to nevytáhli, když jsem byl ve službě já. Poslal bych je někam.“

„Můžeš jít s námi, jestli chceš. Až skončí tahle patrola, budeme mimo službu a vyrazíme do centra.“

„Je dost pozdě, co? Kolik je? A kam jste jeli?“

„Je tři čtvrtě na tři,“ odpověděl voják, když zkontroloval hodinky. „Hledáme chlapíka jménem Malory. Povídá se, že má na prodej nějaké jídlo, a my včera dostali žold.“ Domýšlivě si poplácal kapsu.

Katterson zamrkal. „Víte, jaké zboží Malory prodává?“

„Jasně,“ pronesl druhý voják. „No a co? Když máš hlad, tak máš hlad, a lepší je se najíst, než hladovět. Viděl jsem chlapy jako ty – moc umínění, než aby se kvůli jídlu ponížili. Ale dřív nebo později se nejspíš stejně vzdáš. Nevím – vypadáš umíněný.“

„Jasně.“ Katterson dýchal o něco rychleji než obvykle. „Asi jsem umíněný. Nebo možná ještě nemám dost velký hlad. Děkuju za nabídku na svezení, ale já jdu opačným směrem.“

Otočil se a odploužil se do tmy.

Zbývalo jen jediné přátelské místo, kam mohl jít.

Hal North byl zamlklý knihomol, který se s Kattersonem stýkal poměrně často, i když žil skoro šest kilometrů daleko, až na 114. ulici.

Katterson mohl k Northovi přijít kdykoliv, ve dne i v noci, a protože se neměl kam jinam vrtnout, zamířil tam. North byl jeden z několika málo učenců, kteří ještě usilovali o vědomosti na Kolumbijské, kdysi citadele učení. Mačkali se v jedné rozpadající se aule, opatrovali plesnivějící knihy a vyměňovali si myšlenky. North měl maličký byt v nepoškozené budově na 114. ulici a žil obklopen knihami a kroužkem známých.

Tři čtvrtě na tři, říkal voják. Katterson šel rychle a v klidu, sotva si všímal ubíhajících bloků. K Northovu bytu dorazil, právě když začalo vycházet slunce, a opatrně zaklepal. Jednou, podruhé a pak ještě jednou trochu silněji.

Kroky uvnitř. „Kdo je tam?“ dotazoval se unavený, pronikavý hlas.

„Paul Katterson,“ zašeptal Katterson. „Jsi vzhůru?“

North otevřel dveře.

„Kattersone! Pojď dál. Co tě sem přivádí?“

„Říkal jsi, že můžu přijít, kdykoliv to budu potřebovat. Potřebuju to.“ Katterson se posadil na okraj Northovy postele. „Nejedl jsem už dva dny nebo skoro.“

North se uchechtl.

„Přišel jsi tedy na správné místo. Počkej – nachystám ti chleba s margarínem. Ještě trochu máme.“

„Víš jistě, že máš nazbyt, Hale?“

North otevřel kredenc a vytáhl bochník chleba. Kattersonovi se začaly sbíhat sliny. „Samozřejmě, Paule. Stejně toho moc nesním a většinu přídělů jsem si schoval. Posluž si, cokoliv, co tu najdeš.“

Kattersona se náhle zmocnil láskyplný pocit, zvláštní, stravující, který jako by na okamžik zahrnul celé lidstvo, a pak se zase vytratil. „Díky, Hale. Děkuju.“

Otočil se a pohlédl na potrhanou, ušmudlanou otevřenou knížku na Northově posteli. Sjel očima po drobném písmu a tiše četl nahlas.

Ten, který vládne bolesti a tmám,

od polou hrudi ční z ledové kůry

a spíše já se obru podobám,

než obři jemu, paže zplihlé shůry.[1]

North přinesl sedícímu Kattersonovi talířek s jídlem. „Četl jsem to celou noc,“ vysvětloval. „Napadlo mě si to znovu projít, začal jsem včera v noci a četl, dokud jsi nepřišel.“

„Dantovo Peklo,“ prohodil Katterson. „To se opravdu hodí. Jednou bych si to taky rád znovu prošel. Čtu tak málo, víš. Vojákům se většího vzdělání nedostane.“

„Kdykoliv si budeš chtít počíst, Paule, knížky jsou pořád tady.“ North se usmál, slabý úsměv v bledé tváři. Ukázal na knihovnu, kde se v nejrůznějších úhlech opíraly umolousané, potrhané knížky. „Podívej, Paule: Rabelais, Joyce, Dante, Enright, Voltaire, Aischylos, Homér, Shakespeare. Všechny jsou tady, Paule, nejvzácnější věci ze všech. Jsou to moji staří přátelé. Ty knihy jsou moje snídaně, oběd i večeře vždycky, když není k sehnání žádné jídlo za žádnou cenu.“

„Možná se budeme muset spolehnout jen na ně, Hale. Byl jsi poslední dobou venku?“

„Ne. Už přes týden jsem nevytáhl paty. Henriks vyzvedával moje příděly a nosil mi je sem a půjčoval si knížky. Byl tady včera – ne, předevčírem – aby si vyzvedl svazek řeckých tragédií. Píše novou operu, založenou na jedné Aischylově hře.“

„Chudák bláznivý Henriks,“ prohodil Katterson. „Proč pořád dál skládá hudbu, když tu nejsou žádné orchestry, nahrávky, žádné koncerty? Vždyť si ani nemůže poslechnout to, co napíše.“

North otevřel okno a dovnitř proudil ranní vzduch. „Ale on to slyší, Paule. Slyší hudbu v duchu a to mu stačí. Vlastně na tom moc nezáleží, nedožije se toho, aby ji slyšel naživo.“

„Odřízli příděly,“ řekl Katterson.

„Já vím.“

„Lidé se už pojídají navzájem. Včera jsem viděl, jak zabili ženu na jídlo – porazili ji úplně jako krávu.“

North potřásl hlavou a narovnal si prošedivělý, zacuchaný pramínek vlasů. „Tak brzy? Myslel jsem, že to bude trvat déle, až dojde jídlo.“

„Mají hlad, Hale.“

„Ano, mají hlad. A ty taky. Za den dva mi dojdou zásoby a já budu mít taky hlad. Ale na to, abys prolomil tabu pojídání lidského masa, je zapotřebí něčeho víc. Ti lidé se už vzdali posledního kousku lidství. Prošli veškerým možným ponížením, už nemůžou klesnout hlouběji. Dříve nebo později si to uvědomíme i my dva a pak budeme taky venku na lovu.“

„Hale!“

„Netvař se tak šokovaně, Paule.“ North se trpělivě usmíval. „Počkej pár dní, až sníme i vazby mých knížek, až dožvýkáme boty. Z té představy se mi obrací žaludek, ale je to nevyhnutelné. Společnost upadá do záhuby. Poslední zbytky sebeovládání mizí. My jsme neústupnější než jiní, nebo jsme úzkostlivější ohledně toho, co jíme. Ale náš den také přijde.“

„Tomu nevěřím.“ Katterson vstal.

„Posaď se. Jsi unavený, jen kostra toho, kým jsi býval. Co se stalo s mým velkým, svalnatým přítelem Kattersonem? Kde jsou teď jeho svaly?“ North stiskl většímu muži biceps. „Kůže, kosti, co dál? Stravuješ sám sebe, Paule, a až ta jiskra konečně vyhasne, taky se podvolíš.“

„Možná máš pravdu, Hale. Jakmile se přestanu považovat za člověka, jakmile budu mít dost velký hlad a budu dost odepsaný, budu tam venku lovit jako ostatní. Ale udržím se, jak dlouho to jen půjde.“

Klesl zpátky na postel a pomalu obracel zažloutlé stránky Dantova Pekla.

Henriks se vrátil nazítří, s vytřeštěnýma očima, ztrhaný, aby vrátil knihu řeckých her, a se slovy, že časy nejsou na Aischyla zralé. Vypůjčil si útlý svazek básní od Ezry Pounda. North mu vnutil trochu jídla a on si vše vděčně a bez ostychu vzal. Poté odešel, jen se ještě zvláštně podíval na Kattersona.

Během dne přicházeli ostatní – Komar, Goldman, de Metz – všechno muži, kteří si, stejně jako Henriks a North, pamatovali staré časy před dlouhou válkou. Byly z nich ubohé kostry, ale v každé jasně hořel plamen vědomostí. North jim představil Kattersona a oni se zamyšleně podívali na jeho dosud silné tělo, než se nadšeně vrhli na knihy.

Brzy však přestali přicházet. Katterson stál hodiny u okna a díval se ven. Prázdné ulice zůstávaly prázdné. Od chvíle, kdy z Trentonské oázy dorazilo poslední jídlo, uběhly čtyři dny. Čas docházel.

Další den začalo lehce sněžit a sníh padal celé dlouhé odpoledne. Před večeří si North přitáhl křeslo ke kredenci, vylezl na opěrku, kde nejistě balancoval, a chvíli šátral v policích. Pak se obrátil na Kattersona.

„Škoda, že tu není žádný komár,“ prohodil. „Vybrali bychom z něho sádlo.“

„Co?“

„To byla narážka na incident v jedné písničce,“ vysvětlil North. „Myslel jsem tím, že už nemáme nic k jídlu.“

„Nic?“ zeptal se hluše Katterson.

„Vůbec nic.“ North se chabě pousmál. Katterson cítil, jak se mu stahuje prázdný žaludek. Opřel se v křesle a zavřel oči.

Celý další den ani jeden nic nejedl. Sníh se snášel dál. Katterson většinu času jen civěl z okénka. Všechno v dohledu pokrývala lehká, čistá sněhová pokrývka. Sníh byl neporušený.

Když nazítří ráno Katterson vstal, zjistil, že North usilovně rve vazbu ze svého výtisku řeckých her. S jistým úžasem ho sledoval, jak vkládá ušpiněnou červenou vazbu do hrnce s vařící vodou.

„Ach, ty už jsi vzhůru? Právě dělám snídani.“

Vazba byla stěží k jídlu, ale i tak ji rozžvýkali na měkkou dřeň a tu polykali, jen aby nějak zaměstnali zmučené žaludky. Kattersonovi se u posledního sousta udělalo špatně.

Jeden den, kdy byly potravou knižní vazby.

„Město je mrtvé,“ poznamenal Katterson od okna, aniž by se obrátil. „Ještě jsem neviděl nikoho na ulici. Všude je sníh.“

North mlčel.

„Tohle je šílené, Hale,“ vyhrkl Katterson náhle. „Půjdu sehnat něco k jídlu.“

„Kam?“

„Vezmu to po Broadwayi a uvidím, co najdu. Třeba tam bude nějaký toulavý pes. Podívám se. Nemůžeme tady být zalezlí věčně.“

„Nechoď, Paule.“

Katterson se prudce obrátil. „Proč? Je lepší umřít hladem tady a ani se nepokusit jít ven lovit? Ty jsi malý, nepotřebuješ tolik jídla co já. Půjdu na Broadway, třeba tam něco bude. Aspoň že na tom už nemůžeme být hůř než teď.“

North se usmál. „Tak tedy běž.“

„Jdu.“

Katterson si připnul na opasek nůž, oblékl si všechny teplé šaty, co našel, a sešel ze schodů. Dolů jako by se snášel, jak se mu hladem točila hlava. Žaludek měl stažený jako do uzlu.

Ulice byly opuštěné. Všude ležela nízká sněhová pokrývka, halila trosky města. Katterson se vydal na Broadway, mířil do centra a v neporušeném sněhu za sebou zanechával stopy.

Na 96. ulici a Broadwayi spatřil první známky života, pár lidí stálo na dalším nároží. S rostoucím vzrušením zamířil na 95. ulici, ale pak se náhle zastavil.

Ve sněhu leželo tělo, ještě čerstvé. A dva asi dvanáctiletí kluci se prali o majetek mrtvého, zatímco třetí je ostražitě obcházel. Katterson je chvíli pozoroval a pak přešel ulici a pokračoval v chůzi.

Sníh a samota v prázdném městě mu už nevadily. Udržoval pravidelný krok, skoro jako stroj. Svět kolem něj se hroutil rychle a jediné východisko leželo v osamělé pouti.

Na chvíli se otočil a ohlédl se. Byly tam jeho stopy, dlouhá čára táhnoucí se mimo dohled, jediné, co narušovalo rovnoměrnou bílou plochu. Odpočítával prázdné bloky.

A 90., 87., 85. Od 84. ulice zahlédl u dalšího bloku barevnou skvrnu a zrychlil krok. Když se přiblížil, uviděl ve sněhu kohosi ležet. Zlehka k němu doklusal a zastavil se nad ním.

Muž ležel na břiše. Katterson se sklonil a opatrně ho převrátil. Tváře měl zesnulý dosud červené, zjevně zahnul za roh a zemřel před pár minutami. V okně nejbližšího domu se na sklo tiskly dva bledé obličeje a lačně přihlížely.

Katterson se najednou otočil. Na druhé straně stál nad mrtvým pomenší snědý muž. Chvíli na sebe zírali, mužík a obr. Katterson si nejasně všiml, jak druhému planou oči a jak odhodlaně se tváří. Objevili se další dva lidé, otrhaná žena a asi osmi nebo devítiletý chlapec. Katterson popošel k mrtvole a předstíral, že hledá dokumenty. Celou dobu ostražitě sledoval obraz před sebou.

Ke skupince se připojil další muž a pak ještě jeden. Teď jich tu mlčky v půlkruhu stálo pět. První muž pokynul a z nejbližšího domu vyšly dvě ženy a pak ještě další muž. Katterson se zamračil. Schylovalo se k nějaké nepříjemnosti.

Dolů se snesla hrst sněhu. Hlad se do Kattersona zařízl jako doruda rozžhavený nůž, zatímco neklidně stál a čekal, až se něco stane. Tělo mezi nimi leželo jako plot.

Nehybný obraz se vmžiku rozprskl v akci. Snědý mužík mávl rukou a sáhl na mrtvého. Katterson se rychle sehnul a tělo zvedl. Vzápětí se všichni shlukli kolem něj, ječeli a snažili se mu tělo vzít.

Snědý mužík chytil mrtvého za paži a začal tahat a jedna žena hrábla Kattersonovi po vlasech. Zvedl ruku a co nejsilněji udeřil. Mužík odletěl o kus dál, načež se zhroutil na hromádku do sněhu.

Teď už byli kolem něj všichni, sápali se na mrtvolu a na Kattersona. Bojoval s nimi volnou rukou, nohama, rameny. Ač byl zesláblý a stál proti přesile, jeho velikost stále zůstávala významným faktorem. Jeho pěst se střetla s něčí bradou a ozvalo se uspokojivé zapraštění. Zároveň kopl dozadu, zasáhl a cítil, jak praskají čísi žebra.

„Běžte pryč!“ křičel. „Běžte pryč! Tenhle je můj! Pryč!“ První žena po něm skočila a on ji kopl, až se zřítila do závěje. „Můj! Tenhle je můj!“

Byli hladem ještě zesláblejší než on. Ve chvilce byli všichni rozprášení a váleli se ve sněhu, až na malého chlapce, který na Kattersona umíněně zaútočil, najednou vyrazil a skočil mu na záda.

Visel tam, protože nic jiného udělat nedokázal. Katterson ho ignoroval a udělal pár kroků, nesl mrtvolu i chlapce, když v něm žár bitvy pomalu vychladl. Chtěl mrtvého odnést k Northovi. Bez potíží by ho mohli rozporcovat. Mohli by tak přežít několik dní, říkal si. Mohli by–

Uvědomil si, co se stalo. Pustil mrtvolu a kousek se odpotácel, klesl do sněhu a sklonil hlavu. Kluk mu sklouzl ze zad, hlouček lidí se plaše seběhl k mrtvole a vítězoslavně ji odtáhl. Kattersona tam nechali samotného.

„Odpusť,“ zamumlal ochraptěle. Nervózně si olízl rty a potřásl hlavou. Dlouho jen klečel, nedokázal vstát.

„Ne, nejde mi o odpuštění. Nemůžu si dál něco nalhávat. Teď jsem jeden z nich,“ prohlásil. Vstal a zadíval se na své ruce. Pak vykročil. Pomalu, metodicky se plahočil ulicí, pohrával si se složeným papírkem v kapse a věděl, že teď už ztratil všechno.

Ve vlasech mu mrzl sníh, věděl, že má hlavu už úplně bílou – jako hlavu starce. Obličej měl také bílý. Chvíli šel po Broadwayi, pak zabočil do Central Parku. Sníh před ním byl neporušený. Zakrýval všechno, známka, že se chystá dlouhá zima.

„North měl pravdu,“ prohodil tiše k oceánu běli, v nějž se proměnil Central Park. Díval se na hromady trosek snažící se najít pod sněhem úkryt. „Už to moc dlouho nevydržím.“ Zkontroloval adresu – Malory, 218 Západní 42. ulice – a pokračoval dál, téměř ochromený zimou.

Oči měl přivřené do škvírek a řasy a hlavu ojíněné a bílé. Pálilo ho v krku a rty měl sevřené hladem. 70. ulice, 65. Kličkoval, toulal se, šel po Kolumbově třídě, pak chvíli sledoval Amsterodamskou. Kolumbus, Amsterodam – jména byla ozvěnou minulosti, co nikdy nebyla.

Uběhla určitě hodina, pak další. Ulice byly prázdné. Ti, kdo zůstali, setrvávali v bezpečí a o hladu uvnitř a dívali se z oken, jak ten divný obr sám courá sněhem. Než dorazil na 50. ulici, slunce už téměř sklouzlo z oblohy. Hlad mezitím polevil, necítil nic, znal jenom cíl, k němuž mířil. Díval se před sebe, nedokázal jít nikam jinam než dopředu.

Konečně 42. ulice. Věděl, kde se dá Malory najít, a zamířil tam. Nahoru po schodech, zatímco ulice zalévala tma. Nahoru po schodech do dalšího patra. Každý krok byl jako hora, ale on se sápal stále výš.

Ve čtvrtém patře zavrávoral a lapaje po dechu se posadil na kraj schodu. S nosem nahoru ho minul olivrejovaný lokaj, zelený kabát mu v polosvětle pableskoval. Na stříbrném podnose nesl pečené prase s jablkem v hubě. Katterson po praseti skočil. Jeho šátrající ruce jím prošly a prase i lokaj se rozprskli jako bubliny; ty se snášely tichými chodbami.

Ještě jedno patro. Škvířící se maso na plotně, horké, šťavnaté, křehké masíčko plnící tu díru, kde kdysi míval žaludek. Pečlivě zvedal nohy a zase je pokládal, až konečně vylezl až nahoru. Chvíli balancoval na podestě a málem přepadl dozadu, ale v poslední vteřině se chytil zábradlí. Pak znovu vykročil.

Byly tam dveře. Viděl je, slyšel hlasité zvuky vycházející zpoza nich. Slyšel hostinu, hody, a on se toužil připojit. Na chodbě se otočil doleva a zabušil na dveře.

Zvuk zesílil.

„Malory! Malory! To jsem já, Katterson, obr Katterson! Přišel jsem za tebou! Otevři, Malory!“

Klika se začala otáčet.

„Malory! Malory!“

Katterson klesl na chodbě na kolena, a když se dveře konečně otevřely, přepadl do nich.

přeložila Dana Krejčová

MACAULEYHO OBVOD

Macauley circuit

1956

Tuto povídku jsem napsal v červnu 1955 v předvečer začátku své již skutečné kariéry profesionálního spisovatele science-fiction. Tehdy jsem ještě pořád studoval na Kolumbijské, právě jsem dokončil třetí ročník, ale podařilo se mi sejít se s většinou časopiseckých redaktorů, od nichž se mi dostalo značného povzbuzení, a během pár týdnů měla vyjít první várka povídek. Přitom jsem už měl nasmlouvané další, dost na to, aby mě to přesvědčilo, že se dokážu uživit jako spisovatel na plný úvazek.

Jako většina mých povídek v té době, i tahle začala skromnou cestou od redaktora k redaktorovi a sestupovala od nejlépe platících vydavatelství k těm stojícím v hierarchii níž, a začátkem roku 1956 ji za velkolepých čtyřicet dolarů koupil Leo Margulies, vydavatel Fantastic Universe, který začínal moje práce přijímat s jistou pravidelností. Vydal ji v srpnovém čísle. Nebylo to mistrovské dílo, ne. Ve dvaceti jsem ještě neměl na to, abych zplodil mistrovské dílo. Ale myslím, že celkem slušně vyčnívala – inteligentní zvážení některých problémů, které nejspíš přinese tehdy doslova ještě nezrozený počítačový věk. Až ji budete číst, mějte, prosím, na paměti, že počítače byly v roce 1955 považovány za experimentální technologii – „myslící stroje“ nebo „elektronické mozky“, tak se tehdy většinou nazývaly – a hudební syntetizátory existovaly pouze na stránkách science-fiction.

V pozdější historii této povídky je hezká ironie – jedno z mnoha potěšení, když máte opravdu dlouhou kariéru. Dožil jsem se doby, kdy jsem viděl, jak se těžkopádné „elektronické mozky“ z roku 1955 vyvíjejí ve všudypřítomné osobní počítače naší současné éry, a viděl jsem, jak se vydavatelský průmysl začíná přesouvat od tištěného média k různým elektronickým formátům. V roce 1997 mě jedna z prvních společností vydávajících literaturu elektronicky požádala o práva na některé povídky pro distribuci po internetu. Přidal jsem do balíčku „Macauleyho obvod“, nikoliv bez jistých pochybností ohledně způsobu, jímž dnešní počítačů znalí čtenáři – z nichž většina se ještě ani nenarodila, když jsem povídku psal – zareagují na podivně zastaralý pohled, jak budou počítače a syntetizátory fungovat.

Povídka ale zjevně není zdaleka tak podivná, jak jsem si myslel. Během následujících let se stala jednou ze tří nejlépe prodávaných povídek na dotyčné webové stránce.

Nepopírám, že jsem zničil Macauleyho diagram. Nikdy jsem to nepopíral, pánové. Pochopitelně jsem ho zničil z dobrých, zásadních důvodů. Mou velkou chybou bylo, že jsem si to celé nepromyslel už od začátku. Když mi Macauley ten obvod přinesl, nevěnoval jsem mu větší pozornost – rozhodně ne takovou, jakou si zasloužil. Byla to chyba, ale nemohl jsem si pomoct. Měl jsem příliš mnoho práce s rozmazlováním starého Kolfmanna, abych se zastavil a zapřemýšlel, co Macauleyho obvod skutečně představuje.

Kdyby se Kolfmann neukázal právě tehdy, byl bych ten obvod mohl důkladně prostudovat, a jakmile bych rozpoznal všechny důsledky, byl bych vstrčil diagram do spalovací pece a Macauleyho vzápětí za ním. Pochopte, to není nic proti Macauleymu. Je to milý, chytrý kluk, jeden z nejlepších myslitelů v celém našem výzkumném oddělení. A v tom je jeho problém.

Přišel jednou ráno, zatímco jsem rýsoval graf pro Beethovenovu Sedmou, kterou jsme se chystali dávat další týden. Přidával jsem ultrazvuky, které by starého Ludwiga ohromně potěšily – tedy ne že by je slyšel, pochopitelně, ale byl by je cítil – a měl jsem ze své interpretace ohromnou radost. Na rozdíl od některých syntetizátorových interpretů já na měnění partitury nevěřím. Předpokládám, že Beethoven věděl, co dělá, a já nemám co upravovat jeho symfonii. Jenom jsem ji posiloval tím, že jsem přidal ultrazvuk. To skutečné tóny nijak nezmění, ale ve vzduchu se vznáší takový ten pocit, který je velkým uměleckým triumfem syntetizování.

A tak jsem pracoval na grafu. Když přišel Macauley, vybíral jsem právě frekvence pro druhou větu, což je těžké, protože věta je slavnostní, ale ne příliš slavnostní. Prostě tak akorát. V ruce držel list papíru a já okamžitě věděl, že narazil na něco důležitého, protože nikdo nevyruší interpreta kvůli nějaké maličkosti.

„Vyvinul jsem nový obvod, pane,“ sdělil mi. „Je založený na nedokonalém Kennedyho obvodu z roku 2261.“

Kennedyho jsem si pamatoval – geniální hoch, hodně jako tenhle Macauley. Vytvořil obvod, díky němuž by bylo syntetizování symfonie stejně snadné jako hraní na harmoniku. Ale tak úplně to nefungovalo – něco během procesu ultrazvuk kazilo a to, co vycházelo, se nedalo poslouchat – a my nikdy nepřišli na způsob, jak to napravit. Kennedy zmizel asi rok nato a už o něm nikdo neslyšel. Všichni mladí technici si s jeho obvodem pohrávali, aby se zabavili, a každý doufal, že odhalí jeho tajemství. A teď to Macauley dokázal.

Podíval jsem se na to, co nakreslil, a pak zase na něj. Stál přede mnou klidně, s bezvýrazným pohledem v té pohledné, inteligentní tváři, a čekal, až ho vyzpovídám.

„Ten obvod řídí interpretativní aspekty hudby, mám pravdu?“

„Ano, pane. Můžete syntetizátor nastavit na libovolnou estetiku, jakou máte na mysli, a on se bude řídit vašimi instrukcemi. Stačí jenom stanovit estetické souřadnice – to je práce na chvilku – a syntetizátor zvládne zbytek interpretace za vás. To ale není tak úplně cíl mého obvodu, pane,“ dodal mírně, jako by přede mnou skrýval fakt, že mi sděluje, že jsem úplně mimo. „S menšími úpravami–“

Nedostal příležitost mi to povědět, protože v té chvíli vpadl do mého studia Kolfmann. Nikdy nezamykám dveře, protože za prvé by se nikdo neodvážil přijít bez dobrého a dostatečného důvodu a za druhé mi můj analytik vysvětlil, že práce za zamčenými dveřmi má špatný vliv na mou vnímavost a snižuje estetický potenciál mých interpretací. A tak vždycky pracuju s odemčenými dveřmi, což Kolfmannovi umožnilo vejít. A to Macauleymu zachránilo život, protože kdyby mi dopověděl to, co měl na jazyku, byl bych s politováním spálil jej i jeho obvod přímo na místě.

Kolfmann byl pro ty, kdo milují hudbu, slavný. Už mu bylo asi osmdesát, možná devadesát, pokud měl dobrého gerontologa, a před mnoha lety byl skvělý koncertní klavírista. Ti z nás, kdo něco věděli o historii hudby před syntetizováním, znali jeho jméno stejně jako Paganiniho nebo Horowitze nebo kteréhokoliv virtuoza z minulosti, a pohlíželi jsme na něj téměř s bázní.

Jenomže teď jsem viděl pouze vysokého, strašně hubeného staříka v rozedraných šatech, který mi vrazil do dveří a zamířil rovnou k syntetizátoru, jehož lesklý, složitý trup pokrýval celou severní stěnu. V ruce držel hůl tlustší než jeho paže a chystal se rozmlátit kybernetiku za milion kreditů, když k němu Macauley nenuceně připlul a hůl mu sebral. Byl jsem pořád ještě tak vykulený, že jsem jenom v šoku stál za stolem.

Macauley ho přivedl ke mně a já se na něj podíval, jako by to byl Jidáš.

„Vy starý reakcionáři,“ oslovil jsem ho. „Co to má být? Za zničení kyberu byste mohl dostat pokutu – copak jste to nevěděl?“

„Můj život už stejně skončil,“ opáčil Kolfmann zastřeným, hlubokým, hrdelním hlasem. „Ten skončil, když hudbu převzaly vaše mašiny.“

Strhl si obnošenou kšiltovku a odhalil bílou kštici. Několik dní se neholil a tváře měl porostlé drsně vyhlížejícím bílým strništěm.

„Jmenuju se Gregor Kolfmann,“ pronesl. „Určitě jste už o mně slyšel.“

„Kolfmann? Ten klavírista?“

Kývl, navzdory všemu potěšený. „Ano, Kolfmann, bývalý klavírista. Vy a vaše stroje jste mi ukradli život.“

Náhle se všechna ta nenávist, co se ve mně hromadila od chvíle, kdy ke mně vpadl – nenávist, jakou cítí normální člověk ke kyberničiteli – rozplynula a já se před tím starým pánem cítil velice provinile a velice pokorně. Zatímco mluvil dál, uvědomil jsem si, že já – jakožto hudební umělec – mám vůči starému Kolfmannovi zodpovědnost. Pořád si myslím, že to, co jsem udělal, byla správná věc, ať už řeknete cokoliv.

„I po tom, co se syntetizování stalo hlavním způsobem jak předvádět hudbu,“ mluvil dál, „pokračoval jsem léta ve své koncertní kariéře. Vždycky se našli lidé, kteří raději viděli člověka hrajícího na klavír, než technika prohánějícího strojem nějakou pásku. Ale nemohl jsem soutěžit věčně.“ Povzdechl si. „Po nějaké době začali všechny, kdo chodili na živé koncerty, označovat za reakcionáře a já přestal dostávat objednávky. Začal jsem se živit učením. Ale nikdo se nechtěl učit hrát na klavír. Pár lidí u mě studovalo ze staromilství, ale nebyli to umělci, jen vyhledávali zvláštnosti. Neměli žádné umělecké nadání. Vy a váš stroj jste zabili umění!“

Podíval jsem se na Macauleyho obvod a na Kolfmanna a měl jsem pocit, že na mě všechno najednou padá. Odložil jsem graf pro Beethovena, částečně proto, že kvůli všemu tomu vzrušení by bylo nemožné pokročit dál, než už jsem za ten den zvládl, a částečně proto, že by to v Kolfmannových očích věci jenom zhoršilo. Macauley tam pořád stál a čekal, aby mi mohl vysvětlit svůj obvod. Věděl jsem, že to je důležité, ale cítil jsem, že mám vůči starému Kolfmannovi dluh, a rozhodl jsem se, že se postarám o něj, dřív, než nechám Macauleyho dál mluvit.

„Přijďte později,“ řekl jsem Macauleymu. „Rád bych probral důsledky vašeho obvodu, jakmile skončím tady s panem Kolfmannem.“

„Ano, pane,“ odpověděl Macauley jako poslušná loutka, v jakou se mění technik, když stojí před nadřízeným, a odešel. Posbíral jsem si papíry, které mi dal, a poskládané jsem je položil na roh stolu. Nechtěl jsem, aby je Kolfmann viděl, i když jsem věděl, že by mu to nic neříkalo, považoval by je jen za symboly stroje, který nenáviděl.

Když Macauley odešel, ukázal jsem Kolfmannovi na plyšové pneumokřeslo, do něhož se usadil s odporem pro přehnané pohodlí, tak typickým pro jeho generaci. Viděl jsem svou povinnost jasně – starému pánovi to usnadnit.

„Budeme rádi, když pro nás začnete pracovat, pane Kolfmanne,“ začal jsem s úsměvem. „Muž s vaším velkým nadáním–“

Ve vteřině vyskočil s planoucíma očima z křesla. „Pracovat pro vás? To bych vás radši viděl po smrti a ty vaše stroje roztřískané na prach! Vy vědci – zabili jste umění a teď mě chcete podplatit!“

„Jenom jsem se vám snažil pomoct,“ vysvětloval jsem. „Protože jistým způsobem jsme ovlivnili vaše živobytí, říkal jsem si, že vám to musím vynahradit.“

Neříkal nic, jen na mě chladně pohlížel a žhnul v něm hněv nahromaděný za půl století.

„Podívejte,“ naléhal jsem, „ukážu vám, jak skvělý hudební nástroj takový syntetizátor je.“ Pohrabal jsem se ve skříni a vytáhl pásku s Hohensteinovým Koncertem pro violu, který jsme hráli v šedesátém devátém – puntičkářskou dodekafonickou práci, což je nejspíš nejnáročnější a nejméně hratelný kousek, jaký kdy kdo napsal. Pro syntetizátor pochopitelně nebylo o nic těžší předstírat tyto tóny než u Straussova valčíku, ale lidský violista by potřeboval tři ruce a chápavý nos, aby Hohensteinovu hudební myšlenku přehrál aspoň do jisté míry. Spustil jsem na syntetizátoru přehrávání a vložil do něj nahrávku.

Hudba vytryskla. Kolfmann si stroj podezíravě prohlížel. Pseudo-viola tančila sem a tam po tónových řadách a starý klavírista se mezitím snažil dílo zařadit.

„Hohenstein?“ zeptal se nakonec váhavě. Kývl jsem.

Viděl jsem konflikt, který se v něm svářel. Nenáviděl nás déle, než si pamatoval, protože kvůli nám bylo jeho umění zastaralé. Ale já mu tady ukazoval využití syntetizátoru, jež mu propůjčovalo právoplatnou existenci – syntetizoval dílo, které by člověk zahrát nemohl. Kolfmann si nedokázal srovnat všechny faktory, i když se velmi snažil. Stísněně vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?“

„Pryč odtud,“ odsekl. „Vy jste ďábel.“

Vyklopýtal ze dveří a já ho nechal jít. Starý pán byl silně zmatený, ale já měl ve svém kybernetickém rukávu ještě pár triků, co by vyřešily některé jeho problémy a možná ho zachránily pro hudební svět. Protože ať už o mně říkáte cokoliv, zvlášť po té záležitosti s Macauleym, nemůžete popřít mou nejhlubší oddanost hudbě.

Přestal jsem pracovat na Beethovenově Sedmé a taky jsem odložil Macauleyho diagram a zavolal si pár techniků. Řekl jsem jim, co mám v plánu. Rozhodl jsem se, že ze všeho nejdřív zjistím, kdo byl Kolfmannův učitel klavíru. V momentě měli venku odborné příručky a našli jsme to – Gotthard Kellerman, který zemřel před šedesáti lety. Tady stálo štěstí při nás. Centrála dokázala najít starou nahrávku z Mezinárodního hudebního kongresu pořádaného v roce 2187 ve Stockholmu a přehrála nám ji. Kellerman tam měl krátký projev o „Vývoji pedálové techniky“, nic zvlášť vzrušujícího, ale nás nezajímalo to, co říká. Rozdělili jsme jeho řeč na fonémy, zanalyzovali jsme je, znovu uspořádali, ohodnotili a nakonec přešli k syntetizátoru a začali do něj cpát nahrávky.

Za své úsilí jsme získali nový projev Kellermanovým hlasem nebo aspoň jeho obstojnou kopií. Rozhodně to bude dost dobré, aby to oklamalo Kolfmanna, který hlas svého starého učitele neslyšel už víc než půl století. Jakmile jsme měli všechno připravené, poslali jsme pro Kolfmanna. Když ho pár hodin poté přivedli, vypadal ještě starší a sešlejší.

„Proč mě otravujete?“ zeptal se. „Proč mě nenecháte v klidu umřít?“

Já jeho otázky přešel. „Poslechněte si tohle, pane Kolfmanne.“ Spustil jsem přehrávání a z reproduktoru se ozval Kellermanův hlas.

„Ahoj, Gregore,“ pronesl. Kolfmannem to viditelně otřáslo. Využil jsem přednastavené odmlky v nahrávce a zeptal se ho, jestli ten hlas poznává. Kývl. Viděl jsem, že je vyděšený a podezřívavý, a doufal jsem, že se nám to nevymstí.

„Gregore, jedna z věcí, které jsem se tě poctivě snažil naučit – a byl jsi můj nejpozornější žák – byla, že musíš být vždy flexibilní. Technika se musí neustále měnit, ač umění samo zůstává neměnné. Poslechl jsi mě? Neposlechl.“

Všiml jsem si, že Kolfmannovi dochází, co jsme udělali. Byl teď bledý jako smrt.

„Gregore, klavír je zastaralý nástroj. Ale je tu pro tebe dostupný novější, lepší nástroj, a ty jeho výhody popíráš. Tento úžasný nový syntetizátor zvládne všechno, co dokáže klavír, a ještě mnohem víc. Je to ohromný krok kupředu.“

„Dobrá,“ řekl Kolfmann. Oči se mu divně leskly. „Vypněte tu mašinu.“

Natáhl jsem se a zastavil přehrávání.

„Jste velice chytrý,“ řekl mi. „Předpokládám, že jste použil ten svůj syntetizátor, abyste pro mě připravil tento malý proslov.“

Kývl jsem.

Nekonečně dlouho mlčel. Na líci mu cukal sval. Sledoval jsem ho a neodvažoval se promluvit.

Nakonec řekl:

„No, povedlo se vám to tím vaším hloupým, teatrálním způsobem. Otřásl jste mnou.“

„Nerozumím.“

Znovu mlčel, komunikoval s nějakou vnitřní silou. Vycítil jsem, jak v něm zuří velký vnitřní konflikt. Jak tak civěl do prázdna, zřejmě mě sotva vnímal. Slyšel jsem, jak si mumlá něco v jiném jazyce, viděl jsem, jak zaraženě potřásá svou velkou starou hlavou.

A nakonec se na mě podíval a řekl: „Možná to stojí za pokus. Možná jsou ta slova, co jste vložili Kellermanovi do úst, pravdivá. Možná. Jste pošetilý, ale já byl ještě pošetilejší než vy. Tvrdošíjně jsem odolával, když jsem naopak měl s vámi spojit síly. Místo abych vás odsuzoval, měl jsem se v první řadě naučit, jak tvořit hudbu s tímto zvláštním novým nástrojem. Idiote! Blbče!“

Myslím, že v těch posledních dvou slovech mluvil o sobě, ale nejsem si jistý. V každém případě jsem viděl ukázku rozsahu jeho velikosti – ochotu přiznat chybu a začít znovu od začátku.

Spolupráci jsem nečekal. Chtěl jsem jenom ukončit jeho nepřátelství. On se ale podvolil. Přiznal chybu a byl připravený přepsat celou svou kariéru.

„Ještě není příliš pozdě se to naučit,“ prohlásil jsem. „Mohli bychom vás učit.“

Kolfmann se na mě chvíli upřeně díval a mě zamrazilo. Ale moje nadšení neznalo mezí. Vyhrál jsem pro hudbu velikou bitvu a vyhrál jsem ji až směšně snadno.

Na chvíli odešel, aby se naučil, jak zvládnout techniku syntetizátoru. Dal jsem mu svého nejlepšího člověka, kterého jsem si pěstoval, že jednou převezme moje místo. Já mezitím dokončil svého Beethovena a představení mělo veliký úspěch. A pak jsem se vrátil k Macauleymu a jeho obvodu.

Okolnosti se znovu spikly, aby mi zabránily plně si uvědomit hrozbu, jakou Macauleyho obvod představuje. Podařilo se mi pochopit, že ho lze snadno vylepšit, aby téměř úplně odstranil lidský prvek v interpretaci hudby. Jenomže uběhla spousta let, co jsem naposledy pracoval v laboratoři, a vyšel jsem ze cviku. Doba, kdy jsem studoval každý diagram a v duchu si s ním pohrával a žongloval, abych viděl, jak by ho bylo možné využít ještě lépe, byla pryč.

Zatímco jsem zkoumal Macauleyho obvod, mimoděk jsem přemítal, že až bude vyladěný, mohl by mě klidně připravit o práci (protože pak by mohl hudební interpretace vytvářet každý a umělecké kvality by už nebyly funkčním prvkem). Vtom se vrátil Kolfmann s nějakými páskami. Vypadal o dvacet let mladší, obličej měl rozzářený a svěží, oči mu svítily a působivá hříva se mu vznosně vlnila.

„Zopakuju to ještě jednou,“ sdělil mi, když položil pásky na můj stůl. „Byl jsem hlupák. Promarnil jsem život. Místo abych ťukal na ten hloupý malý nástroj, mohl jsem s tímto strojem vytvářet zázraky. Podívejte: začal jsem Chopinem. Vstrčte to tam.“

Zasunul jsem pásku do syntetizátoru a do místnosti se vhrnula Chopinova Fantasie f moll. Slyšel jsem tu unavenou věc snad tisíckrát, ale nikdy ne takhle.

„Tento stroj je ten nejušlechtilejší nástroj, na jakém jsem kdy hrál,“ prohlásil Kolfmann.

Podíval jsem se na graf, který pro ten kus napsal, na jeho pečlivý, nerudný rukopis. Ultrazvuky byly doslova neuvěřitelné. Během pouhých pár týdnů zvládl nuance, které se já učil patnáct let. Zjistil, že šikovně zvolené ultrazvuky mimo rozsah lidského sluchu, ne však mimo rozsah vnímání, dokážou rozšířit obzory hudby do bodu, jaký by skladatelům z předsyntetizátorové doby, omezeným hrubými nástroji a nedostatečnou znalostí akustiky, připadal neuvěřitelný.

Z toho Chopina mi málem vyhrkly slzy. Nešlo ani tak o noty, které Chopin skutečně zapsal a které jsem slyšel hrát tak často, jako o neslyšené tóny, jež vydával syntetizátor v ultrazvukovém rozmezí. Starý pán vybral ultrazvuky s dovedností umělce – ne, rukou génia. Viděl jsem Kolfmanna uprostřed místnosti, stál tam hrdě, zatímco klavír spřádal překrásnou tapiserii zvuků.

Tohle jsem považoval za své největší umělecké vítězství. Moje Beethovenovy symfonie a všechny moje ostatní interpretace byly vedle tohoto jediného úspěchu, kdy jsem vložil syntetizátor do Kolfmannových rukou, bezcenné.

Podal mi další pásku a já ji vložil do stroje. Byla to Bachova Tokáta a fuga d moll, očividně nejdřív zapracoval na skladbách, které znal nejlépe. Ze syntetizátoru se řinul zvuk supervarhan. Opírala se do nás síla hudby. A Kolfmann tam stál, zatímco Bachův opus běsnil. Díval jsem se na něj a snažil se ho spojit se zpustlým starcem, který se ne tak dávno pokoušel rozbít syntetizátor, a nedokázal jsem to.

Jak se Bach blížil ke konci, znovu jsem si vzpomněl na Macauleyho obvod a na celý úl pohledných techniků s prázdnými výrazy, snažících se zdokonalit syntetizátor tím, že vypustí jeden nedokonalý prvek – člověka. A probudil jsem se.

Ze všeho nejdřív jsem se rozhodl, že Macauleyho obvod zmrazím, dokud bude Kolfmann naživu, což nemohlo být dlouho. K tomuto rozhodnutí jsem došel z čiré laskavosti, to musíte jako můj motiv uznat. Kolfmann měl po všech těch letech okamžik největšího triumfu, a kdybych mu prozradil, že bez ohledu na to, co s tím syntetizátorem udělá, nový obvod to dokáže lépe, všechno by to zničilo. Takovou ránu by nepřežil.

Třetí pásku už pustil sám. Bylo to Mozartovo Rekviem d moll, a mě ohromil způsob, jakým zvládl složitou techniku syntetizování hlasů. Přesto s Macauleyho obvodem by stroj zvládl všechny tyto detaily sám.

Jak Mozartova božská hudba sílila a stoupala, zvedl jsem diagram, který mi Macauley dal, a zachmuřeně na něj civěl. Už jsem byl pevně rozhodnutý, že ho založím, dokud starý pán nezemře. Pak ho odhalím světu a sám, neboť se tím pádem stanu zbytečným (protože interpretů jako já bude dvanáct do tuctu), poklidně zapadnu do zapomnění aspoň s jistotou, že Kolfmann zemřel šťastný.

To byla čirá laskavost, pánové. Nebylo v tom nic zlomyslného či reakcionářského. Nechtěl jsem zastavit pokrok kybernetiky, přinejmenším ne v tomto bodě.

Ne, k tomu jsem dospěl, teprve když jsem se lépe podíval na to, co Macauley vytvořil. Možná si to neuvědomil ani on sám, ale já býval v těchto věcech dost bystrý. V duchu jsem tady přidal drátek nebo dva jinde, tamhle pozměnil kontakt, a najednou mi to celé došlo.

Syntetizátor napojený na Macauleyho obvod by nejenže nepotřeboval lidskou bytost, která by byla estetickým průvodcem jeho interpretaci hudby, což bylo to jediné, co o něm tvrdil Macauley. Do této chvíle dokázal syntetizátor napodobit polohu každého zvuku v přírodě, ale my museli řídit hlasitost, zabarvení, všechny věci tvořící interpretaci hudby. Macauley to vyřešil, takže syntetizátor by zvládl i tohle. Ale teď jsem uviděl, že obvod také dokáže skládat vlastní hudbu úplně od začátku zcela bez pomoci člověka. Nejenže by byl zbytečný dirigent, ale i skladatel. Syntetizátor by dokázal fungovat nezávisle na člověku. A umění je funkcí lidských bytostí.

Tehdy jsem Macauleyho diagram roztrhal a mrskl těžítkem do útrob mého milovaného syntetizátoru. Uťal jsem Mozarta uprostřed vysokého c. Kolfmann se zděšeně otočil, ale skutečně vyděšený jsem byl já.

Já vím. Macauley svůj diagram přepsal a já kola vědy nezastavil. Cítím se kvůli tomu úplně zbytečný. Ale než mě označíte za reakcionáře a šoupnete mě od válu, zvažte tohle:

Umění je funkcí inteligentních bytostí. Jakmile vytvoříte stroj schopný skládat původní hudbu, schopný uměleckého počínání, stvořili jste inteligentní bytost. A to takovou, která je mnohem silnější a chytřejší než my. Vysyntetizovali jsme si svého nástupce.

Pánové, my všichni jsme zastaralí.

přeložila Dana Krejčová

VÝCHOD SLUNCE NA MERKURU

Sunrise on Mercury

1956

Ten podivný starý zvyk – nyní, myslím, zaniklý – nechat spisovatele psát povídky podle obrázků na obálkách, místo aby byla obálka namalovaná tak, aby ilustrovala scény z povídek, které již byly napsány – dal vzniknout „Východu slunce na Merkuru“ v tom hyperaktivním listopadu roku 1956, kdy jsem začínal vstupovat do svých nejplodnějších spisovatelských let. V oné zmizelé éře tiskli v řadách pulpových časopisů rádi obálky pro čtyři čísla zároveň, což znamenalo, že obvykle nebyl čas na celý proces, kdy se příběh koupí, pošle malíři, který vytvoří ilustraci, z obrázku udělají filmy atd. Malíři místo toho vymýšleli náměty pro ilustrace sami – scény vytvořené pro barvitý a dramatický vizuální účinek, ne však nutně zahrnující sebemenší stopu uvěřitelnosti – a ty šly okamžitě do tisku. Mezitím najali nějakého spolehlivého spisovatele, aby to nějak zapracoval do příběhu, který by mohl být s ilustrací vydán. Fakt, že jsem již v druhém roce své kariéry dostával podobné zakázky, ukazuje, jak rychle se pro mě věci v tomto bodě změnily. Šéfredaktoři a vydavatelé poznali, že je na mě spoleh, že dokážu ilustraci použít aspoň relativně uvěřitelným způsobem a odevzdat příběh včas.

A tak mi vždycky Bob Lowndes, šéfredaktor Science Fiction Stories a Future Science Fiction, dal obtahy dvou či tří obálek a já šel domů a napsal ke každé doprovodnou povídku o pěti, šesti tisících slovech. Odměna za to nebyla nic moc – cent, možná cent a půl za slovo, snížená sazba i za oněch časů – ale byl to zaručený odbyt, a já byl tak rychlý, že i při šedesáti dolarech za šest tisíc slov, jež jsem obdržel za „Východ slunce na Merkuru“, se mi dařilo dobře. (Krátkou povídku jsem dokázal napsat za den, čtyři za týden s tím, že pátý den jsem měl vyhrazený pro návštěvy kanceláří šéfredaktorů, odevzdávání práce a vyzvedávání nových úkolů. V roce 1956 nebylo šedesát dolarů za den nic, nad čím byste ohrnovali nos, když byl běžný roční plat kolem pěti tisíc dolarů).

Na obálce od Eda Emshwillera, která mě inspirovala k této povídce, je nehostinná krajina Merkuru, kde v horním levém rohu hrozivě vychází slunce, v horním pravém se dalíovským způsobem roztéká kupole z průsvitné umělé hmoty a pod tím běží jako o život dva uštvaně vypadající muži ve skafandrech. Očividně se událo něco nečekaného, jako že k východu slunce došlo o týden dřív, než mělo. A tak mi stačilo jen vymyslet důvod, proč by k tomu mohlo dojít, a dostanu svých šedesát babek. Výsledek, vzhledem k okolnostem, není špatný. A povídka, kterou Lowndes použil v květnovém čísle Science Fiction Stories v roce 1957, se během padesáti let dostala do mnoha antologií.

Čtrnáct a půl milionu kilometrů nad sluneční stranou Merkuru, když se Leverrier stočil do spirály, která ho posadí na nejmenší planetu Sluneční soustavy, se druhý astrogátor Lon Curtis rozhodl ukončit svůj život.

Curtis si hověl v síťopěnové kolébce a čekal, až bude spuštěn přistávací manévr. Jako operátorovi mu skončila práce, přinejmenším dokud se přistávací podpěry Leverrieru nedotknou spáleného povrchu Merkuru. Výkonná sodíková chladicí soustava lodi rušila snahy zduřelého slunce, viditelného zadní obrazovkou. Curtis a jeho sedm kolegů nemuseli řešit žádné problémy, museli jenom počkat, až autopilot navede loď na druhé přistání člověka na Merkuru.

Velitel letu Harry Ross seděl poblíž Curtise, když si všiml, jak astrogátor na okamžik z ničeho nic zaťal zuby. Vzápětí se natáhl po ovládání. Ze snovačů, které spřádaly síťopěnu, vylétla rychlá zelená dávka fluorochrenového rozpouštědla. Kolébka zmizela. Curtis vstal.

„Jdeš někam?“ zeptal se ho Ross.

Curtisův hlas zněl ochraptěle. „Jen – jen se jdu projít.“

Ross se vrátil ke své mikroknize ve chvíli, kdy Curtis odešel. Zachřestilo to, jak se otáčelo kolo na dveřích, a Rosse na okamžik zamrazilo, když do kajuty vletěl chladnější vzduch ze super chlazeného prostoru reaktoru.

Stiskl knoflík a otočil stránku. Pak –

Co sakra dělá u reaktoru?

Průtok paliva bude řídit autopilot, zvládne to až na miligram způsobem, jakým by to žádný lidský systém nedokázal. Reaktor byl naprogramovaný pro přistání, palivo bylo přidáno, oddělení uzavřeno. Nikdo – a už vůbec ne druhý astrogátor – tam neměl co pohledávat.

Ross měl pěnovou kolébku okamžitě rozpuštěnou a vzápětí stál na nohou. Vrhl se chodbičkou a otevřenými dveřmi do chladu kolem reaktoru.

Curtis stál u dveří konvertoru a pohrával si s uvolňovacím mechanismem. Když se Ross přiblížil, viděl, že astrogátor dveře otevřel a má jednu nohu ve skluzu do jaderného reaktoru.

„Curtisi, ty pitomče! Vypadni odtamtud! Ještě nás všechny zabiješ!“

Astrogátor se otočil, vrhl na Rosse prázdný pohled a zvedl i druhou nohu. Ross skočil.

Chytil Curtisovu obutou nohu do rukou, a přestože do něj astrogátor volnou nohou kopal, podařilo se mu ho vytáhnout nahoru. Astrogátor sebou trhal a zmítal se, snažil se uvolnit. Ross viděl, jak se mu chvějí bledé líce. Curtis se zbláznil, ale úplně.

Ross ho s námahou odvlekl od zejícího skluzu a zabouchl dveře. Odtáhl ho zpátky do hlavní kajuty a vrazil mu pořádnou facku.

„Proč jsi to chtěl udělat? Copak nevíš, co by tvoje hmotnost udělala s lodí, kdyby se dostala do konvertoru? Víš, že přísun paliva už byl vykalibrovaný. Devadesát kilo navíc a letíme rovnou do slunce. Co je to s tebou, Curtisi?“

Astrogátor na něj upřel neochvějný, bezvýrazný pohled. „Chci zemřít,“ řekl prostě. „Proč mě nenecháš umřít?“

Chtěl zemřít. Ross pokrčil rameny. Po páteři mu proběhlo mrazivé zachvění. Proti této nemoci nebylo ochrany.

Stejně jako potápěči s přístrojem v moři trpěli l'ivresse des grandes profondeurs – opojením hlubinou – a neznali žádný lék na tu divnou, hlubinou vyvolanou opilost, v níž odkládali dýchací přístroje sto metrů pod hladinou, tak astronauté riskovali tuto bezejmennou chorobu, nevysvětlitelnou touhu po sebezničení.

Zasahovala všude. Opravář pracující s hořákem na vzpurné vzpěře orbitální stanice si mohl z ničeho nic strhnout helmu skafandru a vdechnout vakuum. Radista opravující anténu na trupu své lodi mohl náhle přeříznout lano, vypálit ze směrové pistole a nechat se volně unášet pryč. Nebo se mohl druhý astrogátor rozhodnout, že sleze do konvertoru.

Objevil se psychologický důstojník Spangler s ustaraným výrazem na hladké růžové tváři. „Potíže?“

Ross kývl. „Curtis. Pokusil se skočit do palivového skluzu. Má to, doktore.“

Spangler si otřel tvář a zavrčel: „Zatraceně, vždycky si vyberou nejlepší chvíli. Je super mít na cestě na Merkur psychopata.“

„Tak je to vždycky,“ opáčil Ross unaveně. „Nejlepší bude uložit ho do stáze, než se vrátíme domů. Nerad bych ho tu nechal pobíhat a hledat jiný způsob, jak se oddělat.“

„Proč mě nenecháš umřít?“ dotazoval se Curtis. Tvářil se neradostně. „Proč jsi mě musel zastavit?“

„Protože bys nás, ty blázne, tím hloupým skokem do konvertoru zabil všechny. Jestli chceš umřít, tak si běž vylézt z přechodové komory – ale nás s sebou neber.“

Spangler na něj vrhl varovný pohled.

„Harry–“

„Dobře,“ zabručel Ross. „Odveď si ho.“

Psychodoktor odvedl Curtise dovnitř. Astrogátor dostane uklidňující injekci a zbytek cesty stráví zapnutý v nerozpustné síťopěnové kazajce. Byla tu šance, že jakmile se vrátí na Zemi, zdravý rozum se mu obnoví, ale Ross věděl, že ve chvíli, kdy bude astrogátor propuštěn z paluby lodi, přejde rovnou k nejbližšímu způsobu, jak se zabít.

Velitel se zamračeně otočil. Člověk stráví dětství sněním o vesmíru, čtyři roky na akademii a další dva při cvičných letech, říkal si. Pak se konečně dostane tam, kde se to počítá, a zhroutí se. Curtis byl astrogační stroj, ne normální lidská bytost, a právě se natrvalo diskvalifikoval pro jedinou práci, kterou uměl.

Ross se otřásl, cítil chlad i přesto, že zadní obrazovku vyplňovalo nafouklé Slunce. Mohlo se to stát komukoliv... dokonce i jemu. Myslel na Curtise, jak leží v pěnové kolébce kdesi v zadní části lodi a chmurně si znovu a znovu převaluje v hlavě chci zemřít, zatímco ho doktor Spangler utěšuje. Lidská bytost je opravdu křehká forma života.

Nad lodí jako by visela smrt. Ponurá aura Curtisova přání zemřít kontaminovala atmosféru.

Ross potřásl hlavou a prudce praštil do signálu pro přípravu na zpomalení. Před nimi se objevila ostře vykreslená koule Merkuru. Uviděl ji na přední obrazovce.

Přibližovali se k rovníku maličké planetky. Ross už viděl úhledné rozdělení: jas na sluneční straně, nepřístupné peklo, kde v řekách tekl zinek, a pak mrazivou čerň tmavé strany, jednotvárné, s neosvětlenými pláněmi zmrzlého CO$_2$.

Rovníkem planety se táhl pás soumraku, úzká oblast ani mrazu ani žáru, kde se sluneční a tmavá strana setkávaly, a vznikla tak úzká zóna sotva snesitelného území, prstenec o obvodu patnáct tisíc kilometrů, patnáct až třicet kilometrů široký.

Leverrier se vrhl k planetě. Ross dovolil drásaným nervům trochu klidu. Loď byla v rukou autopilota. Dráha byla samozřejmě předem propočítaná, analogové panely v pohonu se nerušeně řídily nahraným programem a vedly loď k cílovému dosednutí uprostřed – panebože!

Rosse zamrazilo od hlavy k patě. Předem nahraný program do analogových panelů vložil – a také celý zcela sám připravil –

Curtis.

Chlap se sebevražednými sklony vypracoval Leverrierův přistávací program.

Ross se roztřásl. Jak snadné by pro Curtise, soustředěného na smrt, bylo vypočítat dráhu, která by Leverrier posadila do žhavé řeky roztaveného olova – nebo márničního mrazu tmavé strany.

Falešný pocit bezpečí zmizel. Automatickému pilotovi se nedalo věřit, budou muset riskovat ruční přistání.

Píchl do komunikačního tlačítka. „Chci Brainerda,“ zachraptěl.

První astrogátor se objevil o pár vteřin později a zvědavě se na něj podíval. „Co se děje, kapitáne?“

„Právě jsme odvezli tvého asistenta Curtise do lochu. Snažil se skočit do konvertoru.“

„Cože–?“

Ross kývl. „Pokus o sebevraždu. Chytil jsem ho včas. Ale vzhledem k okolnostem bude podle mě lepší vyhodit program, který jsi ho nechal připravit, a posadit loď na povrch ručně, co?“

První astrogátor si olízl rty. „To zní jako dobrý nápad.“

„To taky sakra je.“ Ross se mračil.

Když loď dosedla, Ross si pomyslel: Merkur, to jsou dvě pekla v jednom.

Bylo to studené, ledem spoutané království z Dantova nejhlubšího pekla – a byla to také říše síry z jiného pojetí. Obojí se tu setkávalo, oheň a mráz, každá polokoule svým vlastním druhem pekla.

Ross zvedl hlavu a vrhl rychlý pohled na přístrojový panel nad svou bezpečnostní kolébkou. Všechny ciferníky byly v pořádku: rozložení váhy bylo správné, stabilita na sto procent, vnější teplota zvládnutelných dvaačtyřicet stupňů, což ukazovalo, že dosedli o malý kousek blíž ke sluneční straně od přesného středu Soumračného pásu. Bylo to dobré přistání.

„Brainerde?“ štěkl do komunikátoru.

„Všechno v pořádku, kapitáne.“

„Ruční přistání?“

„Musel jsem,“ odpověděl astrogátor. „Rychle jsem prolítl Curtisovu pásku a všechno bylo šejdrem. Podle kurzu, na který nás chtěl navést, bychom o fous lízli oběžnou dráhu Merkuru a pokračovali rovnou do slunce. Hezké?“

„Nádhera,“ opáčil Ross. „Ale nebuď na kluka moc tvrdý. Zbláznit se nechtěl. Mimochodem, dobré přistání. Zřejmě jsme velice blízko středu Soumračného pásu, a tady se cítím nejpříjemněji.“

Přerušil kontakt a rozpustil pěnu. Na lodním okruhu svolal posádku na příď – a opravdu rychle.

Muži dorazili vzápětí – nejdřív Brainerd, pak doktor Spangler, za nimi akumulátorový technik Krinský a tři další muži. Ross počkal, až tu budou všichni.

Zvědavě se rozhlíželi, kde je Curtis. Ross jim rázně řekl: „Astrogátor Curtis se této porady nezúčastní. Je na zádi v psychovazbě. Naštěstí to na tomhle turnusu zvládneme i bez něj.“

Počkal, až jim dojdou možné důsledky. Muži se s tím zřejmě srovnali celkem bez problémů, chvilkové zděšení, šok, dokonce hrůza se jim z tváří rychle vytrácely.

„Dobrá,“ pokračoval. „Podle časového plánu máme na Merkuru nějakých dvaatřicet hodin na činnosti mimo loď. Brainerde, jak to odpovídá naší pozici?“

Astrogátor se zamračil a v duchu provedl pár výpočtů. „Současná poloha je drobet blíž ke slunečnímu okraji Soumračného pásu, ale jak to vidím já, slunce nebude dost vysoko, aby to vytáhlo teplotu moc nad padesát stupňů nejmíň ještě týden. Tuto teplotu naše skafandry zvládnou s přehledem.“

„Dobře. Llewellyne, ty s Falbridgem odpojíte radarové nafukovače a postavíte věž, jak nejdál na východ dojdete, aby vás to neusmažilo. Vezměte si pásák, ale rozhodně pořád sledujte teploměr. Máme jen jeden termický skafandr a ten je pro Krinského.“

Llewellyn, hubený kosmonaut se zapadlýma očima, se neklidně ošil.

„Jak daleko na východ radíte, pane?“

„Soumračný pás pokrývá asi čtvrtinu povrchu Merkuru,“ vysvětloval Ross. „Můžeš se pohybovat v pruhu širokém čtyřicet sedm stupňů – ale neradil bych, abys šel dál než nějakých čtyřicet kilometrů. Pak začne být horko. A bude to stoupat.“

Ross se obrátil na Krinského. Akumulátorový technik byl v mnoha ohledech klíčovým členem expedice. Jeho úkolem bylo zkontrolovat údaje na dvou solárních akumulátorech, které tu zůstaly po první expedici. Měl změřit, jak velký vliv má sluneční energie tak blízko zdroji záření, studovat siločáry v podivném magnetickém poli této malé planety a znovu připravit akumulátory pro další testy, jež provede příští expedice.

Krinský byl vysoký, mohutný, prostě muž, který vydrží drtivou váhu termického skafandru téměř s potěšením. Termický skafandr byl nutný pro delší práce ve sluneční zóně, kde byly akumulátory umístěny – a dokonce i obr jako Krinský tu námahu zvládl vždy jen pár hodin.

„Až budou mít Llewellyn s Falbridgem postavenou věž, ty si natáhneš termický skafandr, Krinský, a připravíš se vyrazit. Jakmile najdeme akumulátorovou stanici, Dominic tě odveze tak daleko na východ, jak to půjde, a tam tě vysadí. Zbytek je na tobě. Dávej si na sebe pozor. Budeme kontrolovat tvoje údaje, ale rádi bychom tě měli zpátky živého.“

„Ano, pane.“

„To je asi všechno,“ zakončil Ross. „Dáme se do toho.“

Rossova práce byla čistě administrativní – a jak se muži z jeho posádky pustili do přidělených úkolů, nešťastně si uvědomil, že sám je odsouzen k dočasnému lelkování. Jeho funkcí bylo na vše dohlížet, jako dirigent symfonického orchestru sám na žádný nástroj nehrál a byl po ruce hlavně proto, aby se skupina harmonicky pohybovala k cíli.

Všichni byli v pohybu. Teď musel jen čekat.

Llewellyn s Falbridgem odešli, vyjeli ven v článkovaném žáruvzdorném transportéru, který na Merkur přicestoval v útrobách Leverrieru. Jejich úkol byl prostý: měli vztyčit nafukovací umělohmotnou radarovou věž poblíž slunečního sektoru. Věž, kterou tu zanechala první expedice, se už dávno dostala do sluneční zóny a zkapalněla. Umělohmotná základna a parabola s lehkým reflexním povrchem z hliníku mohly těžko vydržet spalující žár sluneční strany.

Když bylo slunce planetě nejblíž, stoupla teplota až ke čtyřem stům stupňů. Excentricity oběžné dráhy Merkuru měly za následek značné teplotní výkyvy na sluneční straně, ale teploměr tam nikdy neukázal míň než sto padesát stupňů, dokonce ani během odsluní. Na tmavé straně se teploty pohybovaly v užším rozmezí, většinou se držely kousek nad absolutní nulou a povrch pokrývaly zmrzlé závěje těžkých plynů.

Z místa, kde stál, Ross neviděl ani sluneční, ani tmavou stranu. Soumračný pás byl přes patnáct set kilometrů široký, a díky precesi malé planety po oběžné dráze slunce nejdřív vyklouzne nad obzor a pak zase sklouzne zpátky. V třicet kilometrů širokém pruhu v srdci pásu se žár sluneční strany a mráz tmavé strany vyrušovaly na celkem stabilní mírné klima. Osm set kilometrů na obě strany se Soumračný pás pomalu měnil k oblastem extrémního chladu a běsnícího žáru.

Byla to zvláštní, nepřátelská planeta. Lidé to tu dokázali vydržet jen krátkou dobu. Merkur byl horší než Mars, horší než Měsíc. Život schopný přežít na Merkuru trvale si Ross ani neuměl představit. Zastavil se ve skafandru před Leverrierem a šťouchl bradou do kontrolky, která spouštěla štít z optického skla. Pohlédl nejdřív k tmavé straně, kde se mu zdálo, že vidí tenkou linii roztahující se temnoty – věděl ovšem, že je to jenom iluze – a pak ke straně sluneční.

V dálce stavěli Llewellyn a Falbridge pavoukovitou parabolu radarové věže. Už proti obloze rozeznával neforemný obrys – a za ním? Slabounká jasná čára lemující hory na pomezí? Taky iluze. Brainerd spočítal, že sluneční záře tady nebude vidět ještě týden. A za týden už budou zpátky na Zemi.

Obrátil se na Krinského. „Věž už skoro stojí. Za chvíli se vrátí s pásákem. Měl by ses připravit na cestu.“

Akumulátorový technik se vyhoupl po chytech nahoru do lodi a Ross se v duchu vrátil ke Curtisovi. Mladý astrogátor celou cestu sem nadšeně vykládal, jak uvidí Merkur – a když tu teď opravdu byl, ležel v pěnové síti hluboko v lodi a vrtošivě se dožadoval práva na smrt.

Krinský se vrátil, nyní měl přes standardní skafandr s uzavřeným okruhem izolující hmotu termického obleku. Vypadal spíš jako malý tank než člověk. „Už je ten pásák na cestě, pane?“

„Zjistím to.“

Ross si upravil hledí na masce a přimhouřil oči. Měl dojem, že teplota nepatrně stoupla. Další iluze? Zadíval se do dálky. Radarovou věž uviděl mnohem blíž ke sluneční straně. Zalapal po dechu.

„Děje se něco?“ zeptal se Krinský.

„To bych řekl!“ Ross pevně zavřel oči a podíval se znovu. A – ano – nově postavená radarová věž se opile nakláněla a začínala tát. Zahlédl dvě postavičky ženoucí se ozlomkrk po pláni pokryté pemzou ke stříbrnému obdélníku pásáku. A – což bylo neuvěřitelné – nad horami za věží se začaly mihotat první paprsky nezaměnitelného jasu.

Vycházelo slunce – o týden dřív, než mělo!

Ross vběhl zpátky do lodi. Krinský ho šouravě následoval. V přechodové komoře se spustily ochotné mechanické ruce a pomohly mu ze skafandru. Ross mávl na Krinského, ať si termický oblek nechá, a vletěl do hlavní kajuty.

„Brainerde? Brainerde! Kde sakra jsi?“

Starší astrogátor se tvářil zmateně.

„Co se děje, kapitáne?“

„Podívej se ven,“ nakázal mu Ross přiškrceným hlasem. „Podívej se na radarovou věž!“

„Ona taje,“ vyjekl Brainerd ohromeně. „Ale to je – to je –“

„Já vím. To je nemožné.“ Ross se podíval na přístrojový panel. Vnější teplota stoupla na čtyřiačtyřicet stupňů – vyskočila o dva stupně. A přímo před jeho očima se zvedla o další stupeň.

Aby radarová věž takhle roztála, musela být venku teplota nejméně 260 stupňů. Ross upřel oči na obrazovku a viděl, že se pásák blíží a cestou se bláznivě houpá. Llewellyn s Falbridgem byli tedy dosud naživu – i když se tam už nejspíš docela vařili. Teplota vně lodi byla už na sedmačtyřiceti. Než se muži vrátí, bude venku určitě už přes devadesát.

Ross se naštvaně otočil k astrogátorovi. „Myslel jsem, že jsi nás posadil v bezpečném pásmu,“ houkl. „Zkontroluj si znovu čísla a zjisti, kde sakra doopravdy jsme. Pak vypočítej startovací dráhu a fofrem. Tam nad těmi kopci vychází slunce.“

Teplota dosáhla devětačtyřiceti stupňů. Lodní chladicí systém dokáže udržet věci pod kontrolou a bezpečné až asi do sto dvaceti. Pak začne hrozit nebezpečí z přetížení. Pásák se blížil. V maličkém povrchovém vozítku už nejspíš propuklo peklo, říkal si Ross.

V duchu zvažoval možnosti. Pokud by vnější teplota vylezla hodně nad sto dvacet stupňů, bude riskovat, že čekáním, než dorazí ti dva v pásáku, zničí lodní chladicí systém. Ten sice měl jistou rezervu, ale ne moc velkou. Rozhodl se, že jim na návrat poskytne sto pětatřicet. Pokud to do té doby nezvládnou, bude muset odletět bez nich. Bylo hloupé snažit se zachránit dva životy a riskovat šest. Vnější teplota dosáhla pětapadesáti. Prostředí se ohřívalo přímo skokově.

Lodní posádka už věděla, co se děje. Aniž by potřebovali přímé rozkazy od Rosse, všichni připravovali Leverrier k nouzovému startu.

Pásák se ploužil dál. Oba muži už byli jen asi patnáct kilometrů daleko a při průměrné rychlosti šedesát pět kilometrů za hodinu budou u lodi do patnácti minut. Vnější teplota už vylezla na šestapadesát stupňů. Od obzoru se k nim natahovaly dlouhé prsty mihotavého slunečního světla.

Brainerd vzhlédl od výpočtů.

„Nedokážu to spočítat. Ta zatracená čísla nelezou ven.“

„Cože?“

„Snažím se přepočítat naši polohu – a nezvládnu to. Hlavu mám jako v mlze.“

Co se to sakra děje. Toto byla situace, kdy by si kapitán měl zasloužit svůj plat, pomyslel si Ross. „Uhni mi,“ pronesl rázně. „Udělám to sám.“

Posadil se za stůl a začal počítat. Všude viděl naškrábané Brainerdovy chvatné poznámky. Jako kdyby astrogátor úplně zapomněl, jak dělat svou práci.

Tak se na to podíváme. Když–

Naťukal čísla do malé počítačky. Ale ještě než skončil, viděl, že to, co dělá, nedává smysl. Mysl měl zakalenou, cítil se divně. Zřejmě nezvládal ani základní výpočty. Vzhlédl. „Řekni Krinskému, ať sleze dolů a připraví se, aby mohl pomoct chlapům z pásáku, až se ukážou. Budou nejspíš napůl uvaření.“

Třiašedesát stupňů. Podíval se na počítačku. Zatraceně, jednoduchá trigonometrie by přece neměla být těžká, ne?

Objevil se doktor Spangler. „Odřízl jsem Curtise,“ oznámil. „V té kolébce by během odletu nebyl v bezpečí.“

Zevnitř se ozývalo mumlání: „Nechte mě umřít... nechte mě umřít...“

„Pověz mu, že se mu jeho přání nejspíš splní,“ zabručel Ross. „Jestli nedokážu vypočítat startovací dráhu, tak se tady všichni usmažíme.“

„Jak to, že to děláš ty? Co je s Brainerdem?“

„Je zahlcený. Nevyznal se ve vlastních číslech. A když o tom tak uvažuju, mně se nevede o moc líp.“

Myšlenky jako by měl v sevření mlžných prstů. Podíval se na číselník. Venkovní teplota šedesát šest. To dávalo hochům v pásáku padesát stupňů. Nebo to bylo sto padesát? Byl zmatený, a vůbec mu to nešlo na rozum.

Doktor Spangler taky vypadal podivně. Psycholog se zvláštně mračil. „Najednou se cítím hrozně otupělý,“ prohlásil. „Vím, že bych se měl vrátit ke Curtisovi, ale–“

Blázen uvnitř dál bez přestávky blábolil. Ta část Rossova mozku, která byla dosud schopná jasně myslet, si uvědomila, že pokud Curtis zůstane bez dozoru, je schopen téměř všeho.

Sedmdesát stupňů. Pásák se zřejmě blížil. Radarová věž na obzoru tála do šílené směsice.

Ozvalo se zaječení. „Curtisi!“ zařval Ross, jak se mu myšlenky spěšně vracely k vědomí. Rozběhl se na záď, Spangler za ním v těsném závěsu.

Příliš pozdě.

Curtis ležel na podlaze v krvavé kaluži. Někde našel nůžky.

Spangler se sklonil. „Je mrtvý.“

„Mrtvý. No ovšem.“ Ross měl najednou úplně jasnou hlavu. Ve chvíli, kdy Curtis zemřel, mlha se zvedla. Ross nechal Spanglera, aby se postaral o tělo, vrátil se k astrogačnímu pultu a prošel si výpočty, které prováděl. K ničemu. Hloupá změť.

S ledovou jasnozřivostí začal znovu, a tentokrát se mu podařilo určit jejich polohu přesně. Dosedli skoro o pět set kilometrů blíž ke sluneční straně od místa, kde si mysleli, že přistáli. Přístroje nelhaly – ale něčí oči ano. Dráha, o níž je Brainerd tak vážně ujišťoval, že je „bezpečná“, byla ve skutečnosti téměř stejně vražedná jako ta, již vypočítal Curtis.

Ross vyhlédl ven. Pásák byl už téměř u lodi. A venkovní teplota vzrostla na sedmdesát pět. Měli spoustu času. Zvládnou to a ještě budou mít pár minut k dobru díky varování, jehož se jim dostalo od tající radarové věže.

Proč k tomu ale vůbec došlo? Na to neexistovala odpověď.

Krinský, ve svém termickém skafandru obrovský, přivedl na palubu Llewellyna s Falbridgem. Ti ze sebe stáhli skafandry, chvíli se nejistě motali, načež se zhroutili. Byli celí rudí jako uvaření humři.

„Úpal,“ prohlásil Ross. „Krinský, vezmi je do startovacích kolébek. Dominiku, ještě jsi ve skafandru?“

Kosmonaut se objevil ve vstupu do přechodové komory a kývl.

„Dobře. Slez dolů a zavez pásák do nákladového prostoru. Nemůžeme si dovolit ho tady nechat. Překontrolujeme to a mizíme. Brainerde, ta nová dráha už je připravená?“

„Ano, pane.“

Teploměr ukazoval třiadevadesát. Chladicí systém začínal trpět – ale nebude muset snášet příliš velkou agonii. V několika minutách se Leverrier zvedl z povrchu Merkuru – několik minut před neúprosným příchodem slunce. Loď skočila na parkovací oběžnou dráhu nízko nad povrchem planety.

Jak tam viseli a popadali dech, Ross měl hlavu plnou jedné věci: proč? Proč je Brainerdova dráha přivedla do nebezpečné zóny místo do bezpečného pásu? Proč on ani Brainerd nedokázali spočítat ten zatracený vzorec, nejjednodušší ze základních astrogačních technik? A proč Spanglera úplně opustil rozum – právě na tak dlouho, aby nechal nešťastného Curtise spáchat sebevraždu?

Tutéž otázku viděl ve tvářích všech ostatních: proč?

Zasvrbělo ho v týle. A najednou se mu do hlavy vnutil obraz. Dostal odpověď.

Mezi dvěma zubatými hřebeny kdesi na sluneční straně viděl mihotavé jezero roztaveného zinku. Bylo tady tisíce let. Bude tady tisíce, možná miliony dalších let.

Jeho povrch se chvěl. Sluneční jas na hladině byl nesnesitelný i v pouhých představách.

Na zinkové jezero dopadalo záření – sluneční záření, tvrdé a nekonečné. A pak nové záření, elektromagnetická emanace z jiné části spektra nesoucí smysluplnou zprávu:

Chci zemřít.

Zinkové jezero se podrážděně zamíchalo náhlým nutkáním být nápomocno.

Vidina zmizela stejně rychle, jako se objevila. Ross ohromeně vzhlédl. Výrazy na šesti tvářích kolem mu potvrdily, co už uhádl.

„Taky jste to cítili,“ vyhrkl.

Spangler kývl, pak Krinský a ostatní.

„Ano,“ řekl Krinský. „Co to k čertu bylo?“

Brainerd se obrátil na Spanglera.

„To jsme se všichni zcvokli, doktore?“

Psycholog pokrčil rameny.

„Hromadná halucinace... kolektivní hypnóza...“

„Ne, doktore.“ Ross se předklonil. „Víš to stejně dobře jako já. Tam dole to bylo skutečné, to na sluneční straně.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím tím, že jsme neměli žádnou halucinaci. Tam dole je něco živého – nebo aspoň tak živého, jak může něco na Merkuru být.“ Rossovi se třásly ruce. Přinutil se ke klidu. „Zakopli jsme o něco ohromného,“ vydechl.

Spangler se znepokojeně ošil. „Harry–“

„Ne, nejsem padlý na hlavu! Copak to nechápeš – ten tvor tam dole, ať je to cokoliv, je citlivý k našim myšlenkám! Zachytil Curtisovo ohavné vřeštění stejně, jako radar zachycuje elektromagnetické vlny. Jeho myšlenky byly nejsilnější z těch, co vycházely ven. A tak podle nich jednal a udělal, co mohl, aby pomohl Curtisovi dostat, co chtěl.“

„Jako že zamlžit nám myšlení a ošálit nás, abychom si mysleli, že jsme v bezpečném území, když jsme ve skutečnosti byli skoro u slunečního teritoria?“

„Proč by se ale takhle namáhal?“ namítal Krinský. „Pokud chtěl pomoct nebohému Curtisovi ke smrti, proč to prostě nezařídil tak, abychom přistáli přímo na sluneční straně? To bychom se uvařili mnohem rychleji.“

„Původně to udělal,“ vysvětloval Ross. „Pomohl Curtisovi nastavit přistávací dráhu tak, že by nás hodil do slunce. Ale pak si uvědomil, že my ostatní nechceme zemřít. Od Curtise a od nás zachytával protichůdné mentální emanace a zařídil věci tak, aby on zemřel a my ne.“ Zachvěl se. „Jakmile byl Curtis z cesty, jednal tak, aby pomohl přeživším členům posádky dostat se do bezpečí. Jestli si vzpomenete, všichni jsme mysleli a pohybovali se mnohem rychleji od momentu, kdy Curtis zemřel.“

„Ať se propadnu, jestli to tak není,“ připustil Spangler. „Jenže–“

„Já chci jenom vědět, jestli se tam dolů vrátíme,“ ozval se Krinský. „Pokud je ten tvor to, co říkáš, tak si nejsem jistý, jestli se mu chci znovu dostat na dosah. Kdoví, co by si o nás mohl myslet tentokrát?“

„Chce nám pomoct,“ tvrdil Ross umíněně. „Není nepřátelský. Nebojíš se ho snad, co, Krinský? Počítal jsem s tebou, že vyrazíš v termickém obleku a pokusíš se ho najít.“

„Já teda ne!“

Ross se zamračil. „Ale je to první inteligentní forma života, jakou člověk kdy ve Sluneční soustavě objevil. Nemůžeme prostě utéct a schovat se.“ Obrátil se k Brainerdovi: „Nastav dráhu, která nás dovede zpátky dolů – a tentokrát nás posaď někam, kde se neroztavíme.“

„To nemůžu udělat, pane,“ prohlásil Brainerd rozhodně.

„Nemůžeš?“

„Nechci. Nejbezpečnější podle mě je vrátit se okamžitě na Zemi.“

„Dávám ti rozkaz.“

„Je mi líto, pane.“

Ross se podíval na Spanglera. Na Llewellyna. Na Falbridge. Po celém kruhu. Všem se ve tvářích zračil strach. Věděl, co si každý z mužů myslí.

Nechci se vrátit na Merkur.

Jich bylo šest. On jeden. A ten nápomocný tvor tam dole.

Proti Curtisovi jich stálo sedm – ale Curtisova mysl vyzařovala čistou touhu po smrti. Ross věděl, že nikdy nedokáže vyvolat dost velkou myšlenkovou sílu, aby překonal ustrašené myšlenky ostatních šesti.

Vzpoura.

Nějak se neodvažoval vyslovit to slovo nahlas. Občas se objevily případy, kdy mohl být nadřízený důstojník oprávněně odstraněn z velení pro obecné blaho, a toto by mohl být jeden z nich, jak věděl. A přesto–

Představa útěku, aniž by se zastavili a prozkoumali toho tvora tam dole, pro něj byla nesnesitelná. Jenomže s tímto názorem byl na lodi jediný, a buď nedosáhne svého on, nebo ostatních šest.

Přesto se jezero snažilo uspokojit jak muže, který si přál zemřít, tak ty, kdo chtěli zůstat naživu. A teď se šest chtělo vrátit – ale musel zůstat hlas sedmého nevyslyšen?

Nejsi ke mně spravedlivý, myslel si Ross a směřoval výbuch hněvu k planetě dole. Chci tě vidět. Chci tě studovat. Nedovol jim, aby mě odtáhli na Zemi tak rychle.

Když se o týden později vrátil Leverrier na Zemi, šest přeživších z druhé výpravy na Merkur dokázalo podrobně popsat, jak druhého astrogátora Curtise přemohla zuřivá touha po smrti a dohnala ho k tomu, že spáchal sebevraždu. Ale nikdo z nich si nevzpomínal, co se stalo s velitelem letu Rossem nebo proč na Merkuru zůstal termický skafandr.

přeložila Dana Krejčová

VŘELÝ ČLOVĚK

Warm man

1957

Tato povídka se datuje do ledna 1957.

Záznam v účetní knize z daného měsíce ukazuje v těchto dnech obchod jako obvykle – sedmnáct povídek, 85 000 slov, právě jsem se rozehříval ke skutečně produktivním časům o pár let později. Jen Bůh ví, jak jsem to dokázal. Až dojdeme do 90. let 20. století, uvidíte, že v té dekádě jsem byl šťastný, když jsem zvládl tři nebo čtyři povídky za rok, což pro mě v roce 1957 byla práce na týden.

Byl jsem fenomén. A ten, kdo si toho všiml, byl Anthony Boucher, kultivovaný, sofistikovaný redaktor Fantasy & Science Fiction. Byl v hloubi duše sběratel, který chtěl pro svůj skvělý časopis kousek ode všeho – včetně povídky od toho hypermanického kluka z New Yorku, který zřejmě dokázal napsat povídku za hodinu. (Pokud by dokázal vykutat obry, děti, siamská dvojčata, Marťany nebo kočky, kteří by psali science-fiction, tak by si podle mě vyprosil i jejich díla.) Přesto Boucherovo přání přidat si mě na soupis přispěvatelů neznamenalo, že sleví ze svých vysokých nároků čistě kvůli tomu, aby mohl dát moje jméno na svou stránku s obsahem. A tak, ač mi dal vědět, že by s potěšením vydal něco mého, odmítl prvních několik povídek, co jsem mu poslal, s velkou lítostí a nadějí do budoucnosti. Pochopil jsem, že abych mu nějakou povídku prodal, musím se vymanit ze vzorce pulpových časopisů, který jsem si s takovou námahou osvojil, a napsat něco o dospělých a pro dospělé. (Což není tak snadné, když mi bylo teprve dvaadvacet!)

Přesný zrod „Vřelého člověka“ přišel v srpnu 1956 na slavné Milford Writers' Conference, kde jsem byl nejmladší autor, obklopený některými nejvýznačnějšími lidmi v oboru sci-fi. Během jednoho pracovního semináře měl vynikající, žel jen krátce žijící spisovatel Cyril Kornbluth, jehož jsem nesmírně obdivoval, zjevení ohledně svého psaní a najednou velice hlasitě vykřikl: „Zima!“ Nikdy jsem nezjistil, co ten výlev pro něj znamenal, ale já měl dojem, že jeho náhlé prozření muselo být opravdu silné. Ve mně to spustilo něco, co nejspíš nemělo vůbec nic společného s tím, co se honilo hlavou Cyrilovi – „pokud `zima',“ říkal jsem si, „proč potom ne `teplo'?“ A naškrábal jsem si poznámku o povídce, která by zkoumala téma emocionální teploty. O něco později, na podzim 1956, z ní vylezla tato povídka o psychickém vampyrismu. Poslal jsem ji Boucherovi (který byl v Milfordu, myslím, také přítomen) a jeho odpověď dopisem přes celý kontinent přinesla vyjádření radosti, že jsem s ním konečně prolomil ledy. Byla to pro mě vzrušující chvíle, přineslo mi to pocit, že jsem získal vstup do velmi exkluzivního klubu. Povídku vydal už za pár měsíců – v květnovém čísle 1957 – a moje jméno dal na obálku, což pro nově příchozího jako já byla ohromná pocta. Boucher byl ten nejlepší redaktor – náročný, ano, ale také ten typ, který má stejnou radost jako vy, že jste vyplodili něco, co chce vydat. On (a pár dalších v té době) mi pomohl, abych se na vlastní kůži přesvědčil, že kvantita není z dlouhodobého hlediska stejně efektivní jako kvalita. Což se potvrdilo tím, že povídka se během více než šedesáti let často objevovala v tisku.

Nikdo si nebyl jistý, kdy přesně se pan Hallinan usadil v New Brewsteru. Lonny Dewitt, který by to měl vědět, dosvědčil, že pan Hallinan zemřel 3. prosince v půl čtvrté odpoledne, ale co se dne, kdy dorazil, týče, nikdo nebyl ani zdaleka tak přesný.

Šlo prostě o to, že jednoho dne v tom domě ve svahu na Melon Hillu nikdo nebydlel a vzápětí tam byl on, jako by během noci vyrostl z obložení, připravený a ochotný šířit vřelost a srdečnost celou malou předměstskou společností.

První pokusy o sblížení s panem Hallinanem zahájila Daisy Moncrieffová, nepopsatelná hostitelka v New Brewsteru. Dva dny poté, co si poprvé všimla světel na Melon Hillu, usoudila, že je čas nově příchozí obhlédnout a určit jejich místo v newbrewsterské společnosti. Přehodila si lehký pléd, protože byl chladnější říjnový den, vyrazila brzy dopoledne, pěšky zamířila po Copperbeech Road k odbočce na Melon Hill a stoupala do kopce, až dorazila k domu.

Na schránce už bylo jméno: DAVIS HALLINAN. To pravděpodobně znamenalo, že tady museli bydlet mnohem déle než jenom dva dny, usoudila paní Moncrieffová. Snad se kvůli opožděnému pozvání neurazí? Pokrčila rameny a použila klepadlo.

Objevil se vysoký muž středního věku a laskavě se usmíval. Paní Moncrieffová tak byla první, komu se dostalo zvláštní srdečnosti, která z Davise Hallinana vyzařovala po celém New Brewsteru, než došlo k jeho podivnému úmrtí. Oči měl hluboké a vážné a zářily teplým světlem, na hlavě měl důstojnou šedobílou kštici.

„Dobré ráno,“ pozdravil. Hlas měl hluboký a příjemný.

„Dobré ráno. Jsem paní Moncrieffová – Daisy Moncrieffová z toho velkého domu na Copperbeech Road. Vy musíte být pan Hallinan. Smím dál?“

„Ach – prosím, ne, paní Moncrieffová. Je tu pořád ještě nepořádek. Mohla byste zůstat na verandě?“

Zavřel za sebou dveře – paní Moncrieffová později tvrdila, že letmo zahlédla vnitřek a viděla nevymalované stěny a zaprášené, holé podlahy – a přitáhl jí jedno z rezavých křesel.

„Je doma vaše manželka, pane Hallinane?“

„Bohužel tu jsem jenom já. Žiju sám.“

„Aha.“ Paní Moncrieffová, ač vyvedená z míry, se přesto zmohla na úsměv. V New Brewsteru byl každý sezdaný. Představa, že se tu chce usadit starý mládenec nebo vdovec, byla divná, znepokojivá... a také maličko příjemná, došlo jí, čímž samu sebe překvapila.

„Přišla jsem, abych vás pozvala na setkání s některými vašimi novými sousedy dnes večer – tedy pokud máte čas. Pořádám doma kolem šesté koktejlový večírek s večeří v sedm. Budeme moc rádi, pokud přijdete!“

V očích mu vesele zajiskřilo. „Ovšem, paní Moncrieffová. Už teď se těším.“

Newbrewsterská smetánka se netrpělivě sešla u Moncrieffů krátce po šesté a čekala na setkání s panem Hallinanem. On však dorazil teprve o čtvrt na sedm. Tou dobou byl díky děsivým hostitelským schopnostem Daisy Moncrieffové každý z přítomných vybaven pitím a souborem spekulací ohledně záhadného starého mládence na kopci.

„Jsem si jistá, že to musí být spisovatel,“ prohodila Martha Weedeová k churavému Dudleymu Heyerovi. „Podle Daisy je vysoký a distinguovaný a prostě vyzařuje charizma. Pravděpodobně je tu jen na pár měsíců – na tak dlouho, aby nás všechny poznal, a pak o nás napíše román.“

„Hmm. Ano,“ odtušil Heyer. Byl vedoucí pracovník v reklamní agentuře a každé ráno dojížděl na Madison Avenue. Měl žaludeční vřed a intenzivně si uvědomoval, že jeho rolí je být stereotypní. „Ano, potom napíše sžíravý román odhalující předměstskou dekadenci nebo řadu jedovatých skečů pro The New Yorker. Znám tyhle typy.“

Lys Erwinová, žádoucí a poněkud neupravená po třetím martini během třiceti minut, připlula právě včas, aby to zaslechla. „Ty vždycky sleduješ typy, viď, drahoušku? Ty a tvůj šedý flanelový oblek.“

Heyer na ni upřel zlověstný pohled, ale jako obvykle nedokázal přijít s odpovídající kousavou odpovědí.

Hněvivě od ní odešel a úsměvem pozdravil tiché, drobné Dewittovy, Harolda a Jane, které trochu litoval (jejich syn Lonny byl v devíti letech plaché, citlivé dítě, vůbec nezapadající mezi ostatní) a stanul tváří v tvář baru, kde zauvažoval, zda nestrávit noc v prudké agonii, nebo si raději přece jen potřebuje dát ten manhattan.

V té chvíli se však Daisy Moncrieffová znovu objevila, tentokrát s panem Hallinanem v závěsu, a hovor v salonku okamžitě ustal, jak se všichni přítomní hosté dívali na nově příchozího. Vzápětí, vědomi si kolektivního faux pas, začali zase klábosit. Daisy procházela mezi hosty a představovala svou kořist.

„Dudley, toto je pan Davis Hallinan. Pane Hallinane, chtěla bych vás seznámit s Dudleym Heyerem, jedním z nejtalentovanějších mužů v New Brewsteru.“

„Opravdu? A co vlastně děláte, pane Heyere?“

„Pracuju v reklamě. Ale nenechte se obalamutit, na to není zapotřebí velké nadání. Jen troufalost, nic víc. Snaha ošálit veřejnost a ošálit ji důkladně. Ale co vy? V jakém oboru pracujete?“

Pan Hallinan otázku přešel. „Vždycky jsem si myslel, že reklama je silně kreativní obor, pane Heyere. Ale pochopitelně jsem nikoho opravdu neznal z první ruky–“

„No, já ano. A je to přesně takové, jak se povídá.“ Heyer cítil, jak rudne, jako by si dal skleničku nebo dvě. Začínal být upovídaný a Hallinanova přítomnost ho zvláštním způsobem uklidňovala. Naklonil se k němu blíž a řekl: „Čistě mezi námi, Hallinane, dal bych celé svoje bankovní konto za šanci moci zůstat doma a psát. Jen psát. Chci napsat román. Jenomže na to nemám koule, to je můj problém. Vím, že každý pátek bude na mém stole čekat šek na 350 dolarů, a neodvažuju se toho vzdát. A tak svůj román píšu v hlavě a užírá mě to až v žaludku. Užírá.“ Odmlčel se. Uvědomil si, že toho řekl příliš a oči se mu omámeně lesknou.

Hallinan se vlídně usmíval. „Vždycky je smutné vidět skrývané nadání, pane Heyere. Přeju vám hodně štěstí.“

V té chvíli se objevila Daisy Moncrieffová, zavěsila se do Hallinana a odvedla ho. Osamělý Heyer civěl na šedý zátěžový koberec.

Proč jsem mu to sakra vykládal? divil se v duchu. Minutku po seznámení už se Hallinanovi svěřoval se svým největším trápením – s něčím, co dosud neprozradil nikomu jinému v celém New Brewsteru včetně vlastní manželky.

A přesto – došel k závěru, že to byla jistá katarze. Hallinan klidně natáhl všechen jeho žal a niternou bolest a Heyer zůstal vyčerpaný, očištěný, s hřejivým pocitem.

Katarze? Nebo pouštění žilou? Heyer pokrčil rameny, zakřenil se a zamířil k baru, aby si namíchal manhattan.

Lys a Leslie Erwinovi seděli jako obvykle na opačných koncích salonu. Paní Moncrieffová našla dřív Lys a představila ji panu Hallinanovi.

Lys se na něj nejistě dívala a z náhlého popudu si povytáhla výstřih. „Ráda vás poznávám, pane Hallinane. Chtěla bych vás seznámit se svým manželem Lesliem. Leslie! Pojď sem, prosím.“

Leslie Erwin se k nim připojil. Byl o dvacet let starší než manželka a všichni věděli, že nosí největší parohy v celém New Brewsteru – nádherné, rozložité paroží, jemuž skoro každý týden vyrostla nová výsada.

„Lesi, toto je pan Hallinan. Pane Hallinane, můj manžel Leslie.“

Pan Hallinan se oběma zdvořile uklonil.

„Velice rád vás poznávám.“

„Nápodobně,“ opáčil Erwin. „Teď mě laskavě omluvte–“

„Ten všivák,“ ucedila Lys Erwinová, když se její manžel vrátil na své stanoviště u baru. „Radši by se podřezal, než by se mnou strávil dvě minuty na veřejnosti.“ Zatrpkle se zaškaredila na Hallinana. „To si přece nezasloužím, že ne?“

Pan Hallinan se soucitně zamračil. „Máte děti, paní Erwinová?“

„Cha! Nikdy mi žádné neudělal – ne s mou pověstí! Budete mě muset omluvit, jsem kapku podroušená.“

„Rozumím, paní Erwinová.“

„Já vím. Zvláštní, skoro vás neznám, ale líbíte se mi. Vypadá to, že chápete. Myslím jako opravdu.“ Váhavě ho vzala za manžetu. „Už jenom od pohledu poznám, že mě nesoudíte jako ostatní. Nejsem skutečně špatná, že ne? Jenom se tolik nudím, pane Hallinane.“

„Nuda je velké prokletí,“ poznamenal pan Hallinan.

„To je sakra pravda! A Leslie nepomáhá – pořád si čte noviny a mluví se svými makléři! Já si ale nemůžu pomoct, věřte mi.“ Divoce se rozhlédla. „Za minutku o nás začnou mluvit, pane Hallinane. Kdykoliv mluvím s někým novým, začnou si šeptat. Ale slibte mi něco–“

„Pokud to půjde.“

„Jednou – někdy brzy – se sejdeme, ano? Chci si s vámi promluvit. Bože, chci si s někým promluvit – s někým, kdo chápe, proč jsem taková, jaká jsem. Uděláte to?“

„Ovšem, paní Erwinová. Brzy.“ Jemně jí odtáhl ruku ze svého rukávu a něžně ji chvilku držel, než ji pustil. S nadějí se na něj usmála. Kývl.

„A teď se musím sejít s dalšími hosty. Bylo mi potěšením, paní Erwinová.“

Odloudal se a zanechal Lys uprostřed salonu, kde se roztřeseně kymácela. Zhluboka se nadechla a znovu si stáhla výstřih.

Aspoň je teď v tomhle městě jeden slušný člověk, pomyslela si. Na Hallinanovi bylo něco dobrého – dobrého, laskavého a chápavého.

Pochopení. To potřebuju. Uvažovala, jestli by zvládla návštěvu v domě na Melon Hillu zítra odpoledne, aniž by to vyvolalo příliš velký skandál.

Lys se obrátila a všimla si, jak na ni potutelně kouká Aiken Muir s neskrývaným pozváním v hubené tváři. Opětovala mu pohled s mrazivým, nevysloveným táhni k čertu.

Pan Hallinan procházel mezi hosty. A postupně se začínal vytvářet vzorec večírku. Nabíral tvar jako jemná mozaika. Než skončila koktejlová hodinka a byla připravená večeře, vybudovala se složitá, spletitá stavba vzájemně se ovlivňujících myšlenek a reakcí.

Pan Hallinan, vždy bez skleničky, obratně proplouval od jednoho Newbrewsteřana k dalšímu, s každým zapředl hovor, vytáhl z něj pár základních faktů o jeho osobnosti, zdvořile se usmál a plul dál. Teprve když byl pryč, uvědomil si člověk dvě věci: že pan Hallinan ve skutečnosti skoro nic neřekl a že během krátkého hovoru vyvolal ve svém společníkovi vřelý pocit bezpečí.

A tak zatímco se pan Hallinan dozvídal od Marthy Weedeové o její ochromující závisti k manželově inteligenci a strachu z jeho opovržení, dokázala Lys Erwinová prohodit k Dudleymu Heyerovi, že pan Hallinan je pozoruhodně laskavý a chápavý člověk.

A Heyer, jehož nikdy nikdo neslyšel, že by o komkoli utrousil laskavého slova, projednou souhlasil.

A později, když pan Hallinan páčil z Leslieho Erwina něco z jeho bolesti, již mu způsobovaly manželčiny početné nevěry, mohla Martha Weedeová říct Lys Erwinové: „On je tak laskavý – je skoro jako světec!“

A než ze sebe malý Harold Dewitt vysypal obavy, že jeho zamlklý devítiletý syn Lonny je v některých ohledech nenormální, Leslie Erwin s energickým úsměvem poznamenal k Daisy Moncrieffové: „Ten člověk musí být psychiatr. Bože, ví, jak mluvit s lidmi. Během dvou minut jsem na něj vysypal všechny své problémy. A cítím se díky tomu lépe.“

Paní Moncrieffová kývla.

„Vím, co myslíš. Dnes ráno, když jsem k němu šla s pozváním, jsme si trochu povídali na verandě.“

„No, pokud je psychiatr, tak tady bude mít spoustu práce,“ prohodil Erwin. „Není tady nikdo, kdo by neměl něco na hrbu. Vezmi si támhle Heyera – ten vřed mu nepřinesl spokojený život. A taky tu popletenou Marthu Weedeovou – vdaná za profesora z Kolumbijské, který netuší, o čem si s ní má povídat. A moje žena Lys je pochopitelně také velice zmatená.“

„Všichni máme svoje problémy,“ povzdechla si paní Moncrieffová. „Ale co jsem si promluvila s panem Hallinanem, cítím se mnohem lépe. Ano, mnohem lépe.“

Pan Hallinan právě rozprávěl s architektem Paulem Jambellem. Jambellem, jehož hezká mladá paní pomalu umírala na rakovinu ve Springfieldské nemocnici. Paní Moncrieffová si uměla představit, o čem se Jambell a pan Hallinan baví.

Nebo spíš o čem mluví Jambell – uvědomila si totiž, že pan Hallinan sám toho moc nenapovídá. Byl ale tak báječný posluchač! Cítila příjemné teplo, za něž nebyly zodpovědné jenom koktejly. Pomyslela si, že je dobré mít v New Brewsteru někoho jako pan Hallinan. Muže, jehož takt, důstojnost a přívětivost budou rozhodně přínosem.

Když se Lys Erwinová nazítří ráno probudila – pro změnu sama – něco ze zvláštního klidu předešlého večera bylo pryč.

Musím si promluvit s panem Hallinanem, pomyslela si.

Večer odolala dvěma naznačeným a jednomu otevřenému pokusu o svedení, odešla domů a dokonce se jí podařilo být zdvořilá k manželovi. A Leslie byl zdvořilý k ní. To bylo nanejvýš neobvyklé.

„Ten Hallinan, to je správný chlap,“ prohlásil Leslie.

„Ty jsi s ním taky mluvil?“

„Ano. Řekl jsem mu toho hodně. Možná až příliš. Ale cítím se díky tomu lépe.“

„Zvláštní,“ opáčila Lys. „Já taky. Je zvláštní, viď? Potuluje se po večírku a nasává starosti ostatních. Včera večer musela na jeho bedrech skončit nejméně polovina neuróz v New Brewsteru.“

„Jeho to ale zřejmě vůbec nesklíčilo. Čím víc se s lidmi bavil, tím byl veselejší a milejší. A my také. Vypadáš uvolněnější než za celé měsíce, Lys.“

„Já se cítím uvolněně. Jako kdyby ze mě vysál všechnu hrubost a ošklivost.“

A tak se cítili i další ráno. Lys se probudila, zamrkala a podívala se na prázdnou postel na druhé straně. Leslie byl už dávno pryč na cestě do města. Lys věděla, že si musí znovu popovídat s Hallinanem. Nezbavila se všeho. Pořád v sobě měla ještě zbytky jedu, cosi studeného a hutného, co roztaje v srdečnosti pana Hallinana.

Oblékla se, netrpělivě si uvařila kávu a vyšla z domu. Šla po Copperbeech Road kolem domu Moncrieffových, kde Daisy a její škrobený manžel pilně vysypávali popelníky z předchozího večera, pak k Melon Hillu a nahoru do mírného kopečka k domu ve svahu.

Pan Hallinan přišel otevřít v županu s modrou kostkou. Vypadal poněkud nezdravě, skoro jako by měl kocovinu, usoudila Lys. Měl opuchlá víčka a líce pokropené lehkým strništěm.

„Ano, paní Erwinová?“

„Ach – dobré ráno, pane Hallinane. Já– přišla jsem za vámi. Doufám, že vás neruším – tedy –“

„Nic se neděje, paní Erwinová.“ Lys se okamžitě uklidnila. „Ale po včerejším večeru jsem bohužel velice unavený a obávám se, že v této chvíli nejsem zrovna nejlepší společník.“

„Ale říkal jste, že si se mnou dnes promluvíte o samotě. A – ach, chci vám toho tolik povědět!“

Tváří se mu mihl letmý pocit – bolest? Strach? uvažovala Lys. „Ne,“ vyhrkl. „Už ne – ne teď. Dnes budu muset odpočívat. Mohla byste přijít – no, řekněme ve středu?“

„Určitě, pane Hallinane. Nechci vás obtěžovat.“

Obrátila se a zadívala se z kopce. Včera večer toho na něj bylo příliš se všemi našimi problémy. Nasával je jako houba a dnes je musí strávit –

Ach, na co to myslím?

Dorazila pod kopec, otřela si pár slz a rychle zamířila domů. Cítila, jak kolem ní hvízdá říjnový chlad.

A tak se vyvinul vzorec života v New Brewsteru. Šest týdnů před svou smrtí byl pan Hallinan stálým hostem na všech důležitých společenských sešlostech, vždy bezchybně oblečený, vždy připravený s veselým úsměvem, vždy záhadně schopný vytáhnout na světlo tajné touhy a obavy číhající v duších sousedů.

A pokaždé byl v den následující po těchto shromážděních nedosažitelný, vždy klidně, přesto důrazně odmítal veškeré návštěvy. Co dělá sám v domě na Melon Hillu, nikdo nevěděl. Jak dny ubíhaly, všem pomalu docházelo, že o panu Hallinanovi nikdo pořádně nic neví. On je znal opravdu dobře, věděl o tom cizoložství jedné noci před dvaceti lety, které stále trápilo Daisy Moncrieffovou, znal sžíravou bolest spalující Dudleyho Heyera, chladnou závist planoucí v srdci Marty Weedeové, zdeptanost a osamělost Lys Erwinové, nesmělý hněv jejího manžela kvůli parohům, co mu nasazovala – věděl o všech těchto věcech a o mnoha dalších, ale z nich nikdo o něm nevěděl víc než jméno.

Přesto rozehřál jejich životy a sňal z nich břímě jejich žalu. Říkali, že pokud se rozhodl svůj život skrývat, je to jeho právo.

Každý den chodil na procházky stále zalesněným New Brewsterem a mával s úsměvem na děti, které zase s úsměvem mávaly na něj. Občas se zastavil a popovídal si s nasupeným děckem, načež šel dál, vysoký, vzpřímený, nesl se energickým krokem.

Nikdy nevkročil do žádného z obou newbrewsterských kostelů. Jednou ho za to na nudné večeři pořádané Weedeovými pokárala Lora Harkerová, stěžejní opora newbrewsterské presbyteriánské církve.

Pan Hallinan se však jen mírně usmál. „Někteří z nás tu potřebu mají, jiní ne,“ odtušil.

A tím debata skončila.

Koncem listopadu zakusilo několik členů obce náhlý obrat ve svých citech vůči panu Hallinanovi – možná je otrávila jeho neustálá empatie vůči jejich strastem. Změnu nálady razili hlavně Dudley Heyer, Carl Weede a několik dalších mužů.

„Začínám tomu chlapovi nevěřit,“ vykládal Heyer a důrazně vyklepával popel z dýmky. „Vždycky postává kolem, nasává klevety, vytahuje špínu – a k čemu, sakra? Co z toho má on?“

„Možná se cvičí na světce,“ odtušil tiše Carl Weede. „Sebeobětování. Buddhistická osmidílná stezka.“

„Ženské na něj nedají dopustit,“ ozval se Leslie Erwin. „Co sem přišel, je Lys jako vyměněná.“

„To můžu potvrdit,“ poznamenal suše Aiken Muir, a dokonce i Erwin se zasmál, třebaže ten ostrý šťouch pochopil.

„Já jenom vím, že už mě nebaví mít mezi námi otcovského zpovědníka,“ bručel Heyer. „Myslím, že ke vší té dobrotivé vřelosti má nějaký motiv. Až nás přestane pumpovat, napíše knížku, která umístí New Brewster na mapu, ale v dobrém.“

„Ty vždycky podezíráš lidi ze psaní knih,“ namítl Muir. „Ach, tenhle můj nepřítel napíše knížku...!“

„No, ať už má za lubem cokoliv, mně to leze na nervy. A proto jsem ho nepozval na večírek, který pořádáme v pondělí večer.“ Heyer se zamračil na Freda Moncrieffa, jako by čekal nějaké námitky. „Mluvil jsem o tom se ženou a ona souhlasí. Tentokrát zůstane pan Hallinan doma.“

To pondělí vládl na večírku u Heyersových podivný chlad. Večírek nebyl úspěšný. Lidé, kteří nevěděli, že pan Hallinan nebyl pozván, s nadějí čekali na příležitost si s ním promluvit, a když zjistili, že tam nemá být, podařilo se jim odejít dřív.

„Měli jsme ho pozvat,“ prohlásila Ruth Heyerová po odchodu posledního hosta.

Heyer zavrtěl hlavou. „Ne. Jsem rád, že jsme to neudělali.“

„Ale ten chudák byl úplně sám nahoře na kopci, odříznutý od nás, zatímco my se sešli tady. Nemyslíš si, že se urazí, že ne? Tedy že nás odteď neodstřihne?“

„Je mi to jedno,“ mračil se Heyer.

Jeho nedůvěřivý přístup k panu Hallinanovi se šířil společností. Nejdřív Muirové, pak i Harkerové ho přestali zvát na svá shromáždění. Stále chodil na své obvyklé odpolední procházky a ti, kdo ho potkávali, si u něj povšimli trochu napjatého výrazu, i když se stále laskavě usmíval a klidně si povídal a neměl žádné zahořklé poznámky.

A ve středu 3. prosince napadli Roy Heyer, věk 10 let, a Philip Moncrieff, 9 let, Lonnyho Dewitta, 9 let, hned před newbrewsterskou školou těsně předtím, než pan Hallinan zabočil na své procházce do uličky vedoucí kolem školy.

Lonny byl zvláštní, tichý chlapec k zoufalství svých rodičů a trápení spolužáků. Držel se stranou, moc toho nenamluvil, posedával v koutech. Když ho lidé uviděli na ulici, mlaskali.

Roy Heyer a Philip Moncrieff se rozhodli, že Lonnyho Dewitta přinutí něco říct, jinak uvidí.

Došlo na jinak uvidí. Bušili do něj a kopali hezkých pár minut, a pak, když uviděli přicházet pana Hallinana, utekli a nechali Lonnyho tiše plakat na kamenných schodech před prázdnou školou.

Když se vysoký pán přiblížil, Lonny vzhlédl.

„Oni tě tloukli, viď? Viděl jsem je utíkat pryč.“

Lonny dál plakal. Myslel si: Na tom pánovi je něco legračního. Ale chce mi pomoct. Chce na mě být hodný.

„Ty jsi Lonny Dewitt, myslím. Proč pláčeš? No tak, Lonny, přestaň brečet! Tolik ti zase neublížili.“

Neublížili, říkal si Lonny v duchu. Prostě rád pláču.

Pan Hallinan se vesele usmál. „Pověz mi o tom všechno. Něco ti dělá starosti, viď? Něco velkého, z čeho se uvnitř cítíš rozechvělý a smutný. Pověz mi o tom, Lonny, a snad to přejde.“ Vzal chlapcovy studené ruce do své a stiskl mu je.

„Nechci mluvit,“ vzlykl Lonny.

„Ale já jsem přítel. Chci ti pomoct.“

Lonny se podíval lépe a najednou viděl, že vysoký pán mluví pravdu. Chtěl Lonnymu pomoct. A víc, musel Lonnymu pomoct. Zoufale. Prosil ho o to. „Pověz mi, co ti dělá starosti,“ požádal znovu pan Hallinan.

Dobře, pomyslel si Lonny. Povím vám to.

A zvedl stavidla. Devět let represí a útrap se vyvalilo ven v jediném obrovském přívalu.

Jsem sám a oni mě nenávidějí, protože dělám věci ve své hlavě, a oni to nikdy nechápou a myslí si, že jsem divný, a nenávidějí mě, vidím, jak se na mě divně dívají a říkají o mně divné věci, protože s nimi chci mluvit svou myslí a oni slyší jenom slova, a já je nenávidím nenávidím je nenávidím nenávidím nenávidím–

Lonny se náhle zarazil. Vypustil to ze sebe všechno a nyní se cítil lépe, očištěný od jedu, který v sobě nosil celá léta. Ovšem pan Hallinan vypadal divně. Byl bledý, úplně bílý ve tváři, a vrávoral.

Lonny k němu poplašeně natáhl svou mysl.

A ucítil:

Příliš mnoho. Opravdu příliš mnoho. K tomu chlapci jsem se neměl přibližovat. Ale ti starší mi to nedovolili.

Ironie: kompulzivní příjemce přetížený a spálený kompulzivním vysílačem, který to v sobě držel.

... jako sáhnout na drát vysokého napětí...

... on byl vysílač, já příjemce, ale je příliš silný...

A tři poslední trpká slova: Byl... jsem... pijavice...

„Pane Hallinane, prosím,“ vyhrkl Lonny. „Nebuďte nemocný. Chci vám toho povědět víc. Prosím, pane Hallinane.“

Ticho.

Lonny zachytil poslední přetrvávající bezeslovnost a věděl, že našel a ztratil prvního člověka, jako byl sám. Pan Hallinan zavřel oči a padl na břicho na ulici. Lonny si uvědomil, že je po všem a že on a lidé z New Brewsteru už nikdy s panem Hallinanem nepromluví. Aby se ujistil, sklonil se a uchopil bezvládné zápěstí pana Hallinana.

Okamžitě ho pustil. Zápěstí bylo jako kus ledu. Studené – studené, až spalovalo. Lonny na mrtvého chvíli hleděl.

„Jestli to není milý pan Hallinan,“ ozval se ženský hlas. „On je–“

Pocit osamění se vrátil a Lonny se zase tiše rozplakal.

přeložila Dana Krejčová

ŠEDESÁTÉ ROKY

Úvod

Šedesátky! Určitě víte, jak bláznivá to byla doba – buď proto, že jste ji zažili a ještě si pamatujete něco z toho, co se dělo, nebo jste to někde slyšeli.

Já jsem to zažil. Dokonce si pamatuju hodně z toho, co se dělo.

Ale je důležité si uvědomit, že období, kterému říkáme „šedesátky“ ve skutečnosti začalo až uprostřed desetiletí, zhruba v době nástupu Beatles v Anglii a sanfranciské drogovo-rockové kultury ve Státech, a vyšumělo v posledním výbuchu drogového omámení a sexuálních eskapád o osm nebo devět let později, kdy jsme už podle kalendáře měli sedmdesátky. Ale než se šedesátky pořádně rozjely, museli jsme prožít první polovinu chronologické dekády, která nebyla charakterizovaná výstředním oblečením, extravagantním sexuálním chováním, požíváním podivných chemických substancí a přistáním na Měsíci, ale tak temnými a problematickými událostmi jako soud s Eichmannem v Izraeli, zpackaná invaze na Kubu v zátoce Sviní, následující karibská krize, atentát na Kennedyho, spor o občanská práva a začátek nákladného a od začátku k nezdaru odsouzeného vojenského angažmá Ameriky ve Vietnamu.

Ony události ze začátku šedesátých let byly přímou příčinou bizarního cirkusu, jímž se staly pozdější šedesátky. Science fiction, která je ve skutečnosti (snad tady neprozrazuji žádné tajemství) víc o současnosti než o budoucnosti, odrážela stejnou evoluci, která se odehrávala ve světě jako takovém a od roku 1965 se stávala podivnější a radikálnější. Také můj život byl s průběhem tohoto desetiletí čím dál podivnější. V roce 1961 jsem koupil krásný dům, fantastickou vilu na severním konci New York City; o sedm let později mě z ní uprostřed noci vyhnal požár, který na stavbě napáchal škody vyžadující čtrnáct měsíců oprav a na mé psychice takové, že jsem se z nich asi úplně nevzpamatoval nikdy. Měl jsem také problémy v manželství, které destabilizovaly mou existenci na všech úrovních. A také můj postoj ke kariéře spisovatele science fiction procházel změnami. Na začátku desetiletí se svět vydávání science fiction postižený problémy s distribucí, které ohrozily existenci i těch nejlepších časopisů, proměnil v tak ponuré, fádní a omezené místo, že jsem jej úplně opustil a dělil svůj čas mezi psaní vážných knih o archeologických tématech a velice nevážných soft erotických románů. Ale pak přišla změna. Jak se svět stal podivnějším a do science fiction vstoupili talentovaní noví autoři jako Roger Zelazny, Ursula K. Le Guinová, Samuel R. Delany, Thomas Disch a R. A. Lafferty s osvobozujícími novými přístupy k žánru, zjistil jsem, že mě to táhne zpátky. Další část ukazuje postupný vývoj procesu, kterým k tomu došlo.

VIDĚT NEVIDITELNÉHO

To see the invisible man

1962

Tady je velký zlom. Mezi roky 1955 a 1958 byla většina toho, co jsem napsal, a napsal jsem toho v oněch letech opravdu hodně, science fiction. V následujících pěti letech jsem naopak skoro žádnou science fiction nepsal.

Nikdy jsem se netajil tím, že v 50. letech bylo mým hlavním (ač ne jediným) zájmem jako spisovatele vydělat peníze. Právě jsem dokončil studia a ocitl jsem se sám v dospělém světě. Musel jsem si zařídit byt, platit nájem a vydělat na všechny ty nové náklady skutečného světa. Ale po roce 1958, kdy jsem byl spisovatelem na plný úvazek již čtvrtým rokem, začalo být vydělávání peněz obtížné, pokud jste se náhodou specializovali na science fiction. V polovině roku náhle v důsledku nějakých nevydařených finančních machinací zkrachovala American News Company, obrovská, všemocná a (podle mě) mafií ovládaná distribuční společnost zodpovědná za dopravu většiny amerických literárních časopisů na novinové stánky a její kolaps způsobil pád desítek malých vydavatelů, kteří byli závislí na zálohách od American News, aby se udrželi nad vodou. Mezi nimi byla většina science fiction časopisů, kam jsem pravidelně přispíval.

Časopisy v čele pelotonu – Astounding Johna Campbella, Galaxy Horace Golda a Fantasy & Science Fiction Tonyho Bouchera – debakl přežily, ale snažit se prodat povídky těmto redaktorům bylo vždycky všelijaké pro každého, kdo zrovna nebyl Heinlein nebo Asimov. Většina mých bezrizikových opor, řadovější časopisy, které spokojeně koupily všechno, co jsem dokázal napsat, za cent či dva za slovo, rovnou zmizely nebo aspoň vstoupily do stadia nepochybného konečného úpadku. Infinity Larryho Shawa a jeho společník Science Fiction Adventures zmizely, Super Science Fiction W. W. Scotta (kam jsem napsal 36 ze 120 povídek vydaných během čtyř let) dopadl stejně, Future a Science Fiction Stories Boba Lowndese se potácely na pokraji záhuby, a tak dále. Pořád jsem to pochopitelně mohl zkusit u náročného Bouchera, Campbella a Golda, nicméně záchranný trh přebírající povídky, které tito tři redaktoři odmítli, na nějž jsem spoléhal, tu již nebyl, a jelikož o místo ve zmenšujícím se počtu časopisů bojoval stále stejný počet spisovatelů, hrozilo, že budu psát věci, které si nenajdou žádného nakladatele. Navíc časopisy, které přežily, začaly být opatrné, nevýrazné, nesmělé, a jejich redaktoři měli příliš mnoho starostí s přežitím, než aby hledali nové obzory, které by mohli prozkoumávat. Takže jsem koncem roku 1958 začal sám mizet ze science fiction – první z několika případů, kdy jsem se stáhl z oboru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To nejlepší ze Silverberga.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.