Suzanne Redfearnová

Ve vteřině

Přeložila Milena Havlová

Text copyright © 2020 by Suzanne Redfearn

All rights reserved

Translation © Milena Havlová, 2021

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.cm,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

ISBN 978-80-249-4545-3

Věnováno Halle

Prolog

Paní Kaminská to věděla.

Dřív než se to stalo.

Až do toho dne jsme ji považovali za šílenou, neurotickou a paranoidní mámu. Za jejími zády jsme jí přezdívali bachařka a litovali Mo, že musí takovou úzkostlivou a neurotickou matku snášet. Pro způsob, jakým paní Kaminská střežila dceru, byl termín ochranitelský slabé slovo. Oslavy narozenin na pláži nebo u bazénu byly zakázané, pokud nebyl přítomen plavčík a neměla tam přístup ani paní Kaminská. Tahle asi pětačtyřicetiletá žena byla jako stín, který číhal na písku nebo u vody a ostražitě postával vedle dovádějících dvanáctiletých dětí. Ani Disneyland nepřipadal v úvahu. Bylo neuvěřitelné, že tahle přeslušnělá, tichá, sotva sto padesát centimetrů vysoká žena s laskavým úsměvem, byla ohledně hlídání Mo tak neoblomná.

Vskrytu jsme uvažovali, jestli paní Kaminská zamlada neutrpěla nějaké trauma, kvůli kterému se chová tak ochranitelsky, ale Mo to popřela. Tvrdila, že máma je přesvědčená, že o její dítě se nikdo nepostará tak, jako se postará o své vlastní.

Mo to brala s nadhledem a snášela to s větší trpělivostí, než jakou bychom měli my ostatní, kdyby se nám mámy pletly do života tak, jak to dělala paní Kaminská.

Její skálopevné přesvědčení konečně nahlodal až vědecký tábor šestých tříd. Každý šesťák kromě Mo na ten výlet jel. Paní Kaminské nejdřív volal učitel, pak ředitel a nakonec moje máma. Byla to ona, kdo ji přesvědčil. Můj táta jel jako dohled a osobně ji měl ohlídat. Snad to bylo kvůli tomu, že mojí mamce věřila, nebo se spoléhala na mého tátu nebo možná proto, že si uvědomila, že dceru nemůže v železném sevření držet věčně, nebo že tábor byl tak důležitý pro učební plán onoho roku. Ať už to bylo z jakéhokoliv důvodu, Mo měla poprvé za svých dvanáct let povoleno opustit své hnízdo bez matky po svém boku.

Od té doby nám paní Kaminská opakovaně svou dceru svěřovala a každému takovému posvátnému svěřenství předcházelo ujišťování mých rodičů, jako „budeme ji hlídat jako oko v hlavě, je v dobrých rukou, Mo je pro nás jako vlastní dcera“, což byly povrchní otřepané fráze, o kterých dneska dokola přemýšlím a kladu si otázky, jestli tahle banální, bezstarostná slova neovlivnila to, co se přihodilo, nebo jestli nehrála žádnou roli, a všechno by se tak jako tak stalo bez ohledu na to, co bylo předtím nerozvážně slíbeno.

V průběhu let mě rodiče péči paní Kaminské také svěřovali, ale nikdy po ní nežádali záruky za mou bezpečnost. Mo je jedináček, takže mě Kaminští s sebou brali jako její kamarádku na veškeré dovolené. Byla jsem v Africe, ve Španělsku, Thajsku i na Aljašce. Naši nadšeně souhlasili s každým pozváním bez sebemenšího zaváhání či požadavků na to, aby mě Kaminští na oplátku ochraňovali stejně, jako to chtěli po mých rodičích, když si brali Mo. Patrně se předpokládalo, že to funguje oboustranně. Nebo máma s tátou možná v hloubi duše tušili, že se takový slib nedá splnit, a jejich rozhodnutí mě s nimi pustit by je trápilo. Naši zřejmě chápali, že obavy paní Kaminské jsou založené na hluboce zakořeněném sebepoznání, že možnosti zemětřesení, výbuchu sopky či potopení lodi předpokládala, a věděli, že pokud bude postavena tváří v tvář oné strašlivé volbě, postará se o své vlastní dítě, a přestože jsme si s Mo byly blízké jako sestry, já nárok neměla.

Ze svých nejdávnějších vzpomínek si pamatuju, jak jsme s mými sestrami a kamarádkami protočily oči, kdykoliv se někdo o paní Kaminské zmínil, a považovaly ji za blázna.

Teď už to o ní nikdo neříká.

Ona to věděla. Než se to stalo. A já si lámu hlavu, jak je to možné? Je to tím, že je jasnovidka, vizionářka obdařená nadpřirozenými schopnostmi? Nebo je to přesně tak, jak tvrdí Mo – že jde o racionální, promyšlený, ochranitelský přístup založený na jednoduchém poznání, že nikdo nedohlédne na vaše dítě tak, jako si ohlídá své vlastní, protože víte, že pokud by k takové volbě došlo, to vaše by zachránili jako druhé?

O tomhle teď přemýšlím. Po tom všem.

1

Ještě jedna debata o růžové nebo zlaté mašličce a přísahám, že to už nedám! KOHO TO ZAJÍMÁ! Vezměte se tajně! A je to. UMÍRÁM!

Textovka od Mo přijde skoro vzápětí: Takže se bavíš?

Vytržení zubu by bolelo míň. Tahle muka snáším už pět měsíců. Od ohlášení sestřina zasnoubení se detaily její svatby rozpitvávají a omílají ad nauseam, a to do toho veledůležitého dne zbývají ještě tři měsíce. Ad nauseam. Tak tohle je výborné slovo, které se zas tak moc nepoužívá (nebo jsou to dvě slova?), a je hodně výstižné – celá tahle výprava je jeden velký opruz.

Je páteční odpoledne s nádhernou modrou oblohou a bezvadnou příležitostí být na pláži a jezdit na skimboardu, surfovat nebo jen tak vegetit s kamarádkami. Jenže místo toho tady trčím, sedím na podlaze šatny svatebního salonu a opírám se zády o zeď, aby moje sestra mohla předvést šaty mámě, tetě a mně, své nijak nadšené družičce. Moje druhá sestra Chloe tu není. Týden před zasnoubením poznamenala cosi o tom, že instituce manželství je přežitý patriarchální konstrukt, který utlačuje ženy, takže ji z celé té šaškárny ihned vyloučili a mě do ní nastrčili.

Zajímalo by mě, kde teď je. Patrně někde courá s Vancem, strkají si jazyky do hlavy nebo se ruku v ruce procházejí v centru a ten luxusní den si užívají. Skoro zasténám závistí a ptám se sama sebe, už poněkolikáté, jestli tu poznámku řekla schválně. Chloe je v tomhle mistr. Umí zařídit, aby se něco stalo, a spolupracovat osm měsíců s mámou, je určitě něco, co by za žádnou cenu nedopustila.

Posměšně se uchechtnu, jak geniálně to vymyslela: sestře se z toho povedlo vyvlíknout, aniž by to ve skutečnosti vzdala, a zodpovědnost stát se Aubreyinou pravou rukou úspěšně přehrála na mě. Úplně vidím, jak se Chloe spokojeně uculuje, jak to narafičila, přestože dobře ví, že zrovna takové hlouposti z duše nesnáším, a taky ví, že debatovat o nich osm měsíců, mezitímco se budu nadšeně a chápavě usmívat, mi pokazí mou normálně veselou náladu řídící se heslem „nakupuj jen v případě, že nutně potřebuješ čisté spodní prádlo“.

„Finn, co ty na to?“ zeptá se Aubrey a přinutí mě tak, abych zvedla hlavu od mobilu, na němž zrovna běží přehlídka světově nejzábavnějších zvířecích memes. Na displeji je kočka, která jede se zvednutou tlapkou na huskym, a pod tím je titulek Sleduj tu myš!

Zamrkám, úsměv mi ztuhne a údivem se mi sevře hrdlo. Přestože se mi protiví všelijaké kraječky, svatby a holčičí věci, v hrudi se mi vzedmou čistě dívčí emoce. Aubrey se už čtrnáct dní rozplývá nad svými šaty a do omrzení mele, jak jsou dokonalé. Většinou ty řeči vypouštím – o tomhle saténu, tamtom hedvábí, potůčcích perel, cosi o nějakém žebrovém vzoru a ještě něco o výstřihu typu ohlávka. Ale teď najednou stojí přede mnou na jehlách – doslova v celé své výšce – v záplavě saténu slonovinové barvy, hladkém jako voda, splývajícím od jejího neskutečně útlého pasu, a pramínky drobných perliček jí spirálovitě spadají od čehosi, o čemž se domnívám, že je ohlávka. Vypadá jako princezna z pohádky, jako ta nejpohádkovější princezna v celé zemi, a já žasnu, jak je krásná, a možná i malilinko žárlím.

Máma stojící za Aubrey spíná před sebou ruce a teta Karen mámu objímá kolem ramen. V obdivu nad mou sestrou se o sebe opírají a téměř se dotýkají vlasy stejně popelavé blond barvy.

„Hezký,“ prohodím, jako by se nechumelilo, a znovu se zakoukám do mobilu. Černé psisko šilhá na rozteklý žlutý nanuk: Zamrzl mi mozek! Usměju se a projíždím další obrázky, mezitímco se máma s tetou Karen rozplývají nadšením, krouží kolem dokola, prohlížejí si róbu ze všech stran a Aubrey se otáčí a šustí sukní.

Teta Karen se u mě zastaví. „Vyfoť si to!“ zavřískne radostně. „I Finn. Obě dvě.“ Při pomyšlení, že budu postovaná všude na tetině facebooku s nějakým trapným komentem jako třeba Nádherná nastávající nevěsta a budoucí nevěsta na útěku Aubrey s Finn Millerovou.

„To ne,“ zachrání mě máma. „Až na její velký den. Fotit nevěstu v šatech před svatbou nosí smůlu.“

Oddychnu si úlevou a posunu se po zemi kousek dál od Aubrey ze strachu, že i moje blízkost ji ušpiní. Usměje se na mě a nehlasně vysloví děkuju ti, pak se zase obrátí ke kvokajícím slepicím, které teď všechen obdiv přešel a pro změnu se nervují a vyšilují kvůli úpravám šatů.

Cítím ve tvářích horkost a snažím se vychladnout. Aubrey mi už asi milionkrát poděkovala, i když vlastně o nic moc nešlo. Ten můj hovor s její budoucí tchyní netrval ani pět minut a paní Kinsellová to vzala naprosto v pohodě.

Ani bych jí nevolala, jenže Aubrey byla tak hrozně nešťastná. Mně osobně přišlo, že svatební šaty paní Kinsellové nevadí a je docela super, že Aubrey bude už čtvrtá generace, která si je obleče – „jsou klasického střihu, pošité vintage korálky, mají viktoriánský krajkový límeček a na zádech saténové knoflíčky až dolů“. Ale Aubrey měla na krajíčku, když ta slova opakovala, a jelikož mi až doteď všechny ostatní povinnosti družičky moc nešly, napadlo mě, že právě tohle je něco, co můžu udělat. Mo tvrdí, že to, jak umím takové záležitosti řešit, s upřímností, která nikoho neurazí, je dar. Podle mě jde spíš o to, že lidi zbytečně věci komplikují. Když člověk prostě řekne, jak to je, ničemu tím neublíží. Poté co paní Kinsellová překonala počáteční údiv, srovnala se s tím. Dokonce se přiznala, že si na svou svatbu chtěla taky koupit nové šaty.

Musela volat Aubrey hned nato, co jsme domluvily, protože za půl hodiny mi Aubrey telefonovala a pořád mi děkovala. A teď po pěti měsících tady stojí, točí se dokola, sama sobě se líbí, usmívá se a já jsem moc ráda, že jsem se k tomu telefonátu rozhodla.

Teta Karen stojí přede mnou, rukama si nadzvedává bujné poprsí o velikosti dvojité D a vykřikuje, že „to chce šmrnc“, aby sestře dodala odvahu k hlubšímu výstřihu, nato máma zavrtí hlavu, zatímco Aubrey přikývne a prohodí cosi o tom, že Ben by to určitě schválil, a právě v tom okamžiku je vyfotím, takže nepatrné kliknutí mého mobilu přehluší jejich smích.

Podívám se na malý displej. Tři rozesmáté obličeje, šaty odrážející se v zrcadle, nadšená Aubrey a máma s tetou zářící štěstím. Fotku pošlu Mo se zprávou Vypadá úžasně! a připojím spoustu srdíček a smajlíků.

Displej se posune nahoru a objeví se odpověď od Mo: Přiznej, že jsi utajená romantička. Když jsem u toho, už ses rozhodla?

Koušu se do rtů a tupě na tu otázku zírám zřejmě v naději, že mi ty svítící pixely nabídnou nějaké řešení – odpověď nebo odvahu, která mi chybí od té doby, co jsem se Mo svěřila, že mám v úmyslu pozvat na ples Charlieho McCoye. Na něm žádají o tanec dívky a vloni jsem tam šla bez partnera jen s partou holek, které byly buď hrozně stydlivé, nafoukané, nebo příliš ošklivé na to, aby nějakého kluka vyzvaly k tanci. K šatům jsme si vzaly conversky, taneční parket jsme ovládly skandálními a nevídanými pohyby, cpaly jsme se čokoládou a přitom se posmívaly všem těm holkám, které bolestivě balancovaly na vysokých jehlách, trapně se culily na své kluky a toužebně koukaly na zakázané kalorie vystavené jako nějaká mučidla.

Letos jsem byla přesvědčená, že si to zopakujeme, ale to bylo předtím, než se objevil Charlie. Bylo to, jako bych si ho vyčarovala ze vzduchu. Milý Bože, sešli mi, prosím tě, nějakého vysokého, hezkého, lehce praštěného kluka se zelenýma očima, co hraje fotbal. A čáry máry fuk, objevil se u nás ve třídě hned v první hodině první den školy.

„Prober se, Finn!“ Aubrey na mě hodí svou mikinu a mně dojde, že už se převlékla do normálního oblečení, a odcházíme ze zkušební místnosti.

Následuju ji do obchodu. Máma s tetou Karen se zastavily u kasy, aby si promluvily s majitelkou salonu, a my s Aubrey jdeme ven. Aubrey okamžitě vytáhne mobil a volá Benovi. Hihňá se a chichotá radostí nad svými šaty a probírá, co si má vzít na sebe na setkání s jeho rodiči. Tenhle víkend letí s Benem do Ohia, aby se poznala s budoucí tchyní a tchánem.

Prohodí „miluju tě“ a zavěsí.

Zvedne pečlivě upravené ruce k puse a okusuje si nehtovou kůžičku.

„Jsi v poho?“ zeptám se.

„Trochu nervózní.“

Vytáhnu jí prsty z úst dřív, než si je rozkouše do krve. „Jasně, budou tě nenávidět. Jseš naprosto nesnesitelná.“ Protočím oči a ona na mě pokrčí nos.

„Aspoň máme s Benem výmluvu, že se nezúčastníme toho tátova experimentu se stmelováním rodiny.“

„Takže vás s Benem vůbec netrápí, že nestrávíte tři dny v zapadlém srubu v lesích bez televize, rádia a internetu a jedinou zábavou bude báječná společnost naší rodinky?“

„Nejde mi do hlavy, že to táta fakt považuje za dobrý nápad.“

„Znáš tátu. Je optimista.“

„Je to snílek. Tímhle nic nespraví.“

Pokrčím rameny a odvrátím se v naději, že se plete, ale přitom si myslím, že má zřejmě pravdu. Narušené vztahy v naší domácnosti jsou třaskavé.

Během ustavičných hádek našich, narůstajících problémů s mým bratrem Ozem, Chloeině věčné vzdorovitosti, která má za cíl hlavně naštvat mámu, a mých průšvihů, jsem v poslední době asi strávila víc času u Mo než doma. Pět společně strávených minut nevyhnutelně způsobí stejnou erupci jako aktivní sopka, ale tři společné dny budou totéž jako provokovat Vesuv, aby vybuchl.

„No aspoň tam bude Mo,“ konstatuje Aubrey. Sestra má Mo ráda skoro stejně jako já.

„A Natalie,“ dodám.

„Cože?“ vyhrkne Aubrey a zatváří se účastně.

Mámina pasivně-agresivní odveta za tátův šílený plán byla přizvat tetu Karen, strýce Boba a jejich protivnou dceru Natalie, aby jeli s námi, což znamená, že my s Mo teď budeme nucené zapojit ji do všeho, co děláme.

„A Chloe s sebou bere Vance,“ poznamenám, když tomu ztřeštěnému záměru dodám pověstnou třešničku na dortu. Chloe totiž souhlasila, že se k nám připojí jedině proto, že Vance hrozně rád jezdí na snowboardu a nemá prachy. Ubytování, strava a lístky na vlek zdarma byla příliš lákavá nabídka na to, aby si ji nechal uniknout, i když to znamená, že bude muset celý víkend přetrpět mou rodinu. Na světě prakticky neexistuje nic dalšího, co by Chloe přesvědčilo, aby s mámou strávila byť jen minutu, natož tři dny, kromě její oddané lásky k Vanceovi – lásky, kterou my ostatní nesdílíme. Ten kluk je prvotřídní lempl, ke všemu šíleně namachrovaný, protože je jednička na tenisovém kurtu a má v úmyslu hrát ho profesionálně.

„No ne, z toho kouká pěkně divoká zábava,“ pronese Aubrey a víkend s Benovými rodiči jí připadá jako čím dál lepší varianta.

Teta Karen s mámou vyjdou z obchodu a máma kliknutím otevře dveře svého nového mercedesu, bílého SUV, které si před měsícem koupila k narozeninám.

„Ať řídí Finn,“ prohodí teta Karen nevinně, přestože na té poznámce zhola nic nevinného není. Teta Karen je to, čemu můj táta říká pokušitel. Moc ráda ponouká k lotrovinám jako zlomyslný mužíček leprikón, nezbedný rarášek samá čertovina, s kterým je sranda, až na chvíle jako tahle, kdy je ta legrace namířená proti vám osobně. Teta Karen zvedne pečlivě načechrané obočí. „Máš přece řidičák, Finn?“

Sleduju, jak máma znervózní, a celé tělo jí ztuhne při pomyšlení, že její krásné nové auto bude řídit někdo jiný.

„Ráda bych se dožila své svatby,“ podotkne Aubrey.

„Finn je určitě dobrá řidička,“ řekne teta Karen a vytrhne mámě klíčky z ruky.

„Snad někdy jindy,“ brání se máma a sáhne po nich, aby si je vzala zpátky.

„Hloupost,“ uzemní ji teta Karen, uhne s nimi z jejího dosahu, zavěsí se do mě a odvádí mě pryč. „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.“ Spiklenecky na mě mrkne a usměje se.

Normálně bych byla štěstím bez sebe. Nic mě netěší víc než vidět mámu, jak se ošívá, a jsem absolutně pyšná na svou odvahu a skvělé schopnosti, takže ten nápad sednout za volant a hnát se po ulicích jako Danica Patricková, vyděsit mámu a Aubrey k smrti a udělat radost tetě Karen je přesně podle mého gusta.

Nebýt jednoho malilinkatého problémečku.

„Tak šup dovnitř,“ vybídne mě vzápětí Karen a otevře dveře u řidiče.

Polknu. Můj instruktor z autoškoly, plešoun se silně páchnoucím dechem a nervy ze železa, označil tuto vadu jako „pedálovou dyslexii“, což je poněkud závažnější potíž, kterou mám s tím, že si pletu brzdu a plyn, a nejsem schopná se ji zbavit, i když se to zdá tak jednoduché.

„Takhle velké jsem fakticky ještě neřídila,“ namítnu. „Takže možná by bylo lepší, kdybych…“

Teta Karen mě přeruší. „Blbost. Bude to brnkačka. Mercedes se v podstatě řídí sám. Hopky šupky,“ usměje se jako kočka Šklíba, zjevně s úmyslem se stůj co stůj pobavit.

Aubrey už se uvelebila na zadním sedadle a máma si zapíná pás na sedadle spolujezdce. Máma o mém postižení nemá tušení. Když se mě naši ptali, jak mi jde autoškola, odpověděla jsem neutrálním „dobře“.

„Pamatuju se, jak jsme spolu jezdily,“ otočí se máma na Aubrey. „Bylas uzlíček nervů. Trvalo ti týdny, než ses vůbec odvážila vyjet z naší čtvrti.“

„Byla jsem opatrná,“ vyplázne na ni jazyk Aubrey. „Vyplatilo se. Pořád mám čistý rejstřík. Žádné nehody ani pokuty. Což se o tobě říct nedá.“

Máma je pověstná tím, že dostává pokuty za rychlost – nejmíň dvakrát do roka, a to se nepočítají ty, ze kterých se vymluvila.

„Chloe to samozřejmě šlo skvěle,“ pokračuje máma. „Jako by řídila celý život. Po jedné lekci klidně mohla sjezdit celou zemi.“

Moje soutěživé střevo zavibruje. Tak to chodí, když má člověk dvě starší sestry. Vždycky jsou o krok napřed, což u mě vede k pocitu, že je musím předhonit.

Mrknu na pedály na podlaze. Pravý je úzký a vertikální, levý široký a horizontální. Pravý je plyn. Levý brzda. Není to žádná věda. První znamená jeď, druhý stůj. To zvládne každý. Půlka lidí ze třídy má přece řidičák a většina z nich jsou blbci.

„Finn?“ nakloní ke mně hlavu teta Karen zmatená mou nemluvností.

Usměju se a nasednu, načež teta Karen nadšeně zatleská a zabouchne za mnou dveře.

„Tady vzadu je spousta místa,“ oznámí a já posunu sedadlo dál, abych měla místo pro své dlouhé nohy.

Zas a znova si hraju se zrcátky a volantem, abych si je nastavila, dokud nejsou správně, a hlava se mi točí. Vpravo plyn. Vlevo brzda. Pravý jeď, levý stůj. Tak už se seber. To dáš. Pravý. Levý. Jeď. Stůj.

„Jo, stejně dobře můžu umřít i na stáří,“ podotkne Aubrey.

Přes rameno se na ni ušklíbnu a pak se obrátím zpátky. Opatrně dám nohu na brzdu, stisknu startér a motor se zaburácením ožije. Ještě jednou kouknu do zrcátek, abych se přesvědčila, že za námi nic není, a pak všemi směry otáčím hlavu, abych si byla tuplem jistá.

„Tak dost!“ ozve se Aubrey. „Odlítám za svítání. Myslíš, že to stihnu?“

Máma se zasměje.

„Vedeš si dobře, Finn,“ povzbudí mě teta Karen nepatrně provinilým hlasem. Jakkoli je teta Karen provokatérka, je zároveň velká citlivka, prostě ten typ, co se rozplývá nad miminky a zachraňuje ptáčky spadlé z hnízda. Přece by mi to nenavrhla, kdyby si myslela, že mě to přivede do úzkých. Poté, co zařadím zpátečku, s poskakováním couvám z parkoviště.

„Výborně,“ pochválí mě Karen.

„A Millerovi s tetou Karen vyjíždějí z parkoviště,“ komentuje to Aubrey.

Máma se znovu uchichtne.

Vyjedu na Coast Highway a zamířím k domovu, míjíme jeden blok, pak další, nikdo přitom ani nepípne, a navzdory snaze tvářit se sebejistě vím, že ostatní cítí mou nervozitu.

Objeví se první semafor, svítí červená a já velmi rozvážně přemístím nohu – vlevo, vlevo, vlevo – z plynu na brzdu.

Plynule zastavíme, v duchu se poplácám po zádech a odfouknu si nosem.

Naskočí zelená. Nohu dám opět na plyn a rozjíždíme se.

Držím volant, až mi zbělí klouby, a po několika dalších blocích a dvou bezproblémových zastavení povolím sevření a zklidním se. Už to začínám docela chápat. Stačí se jen soustředit. Mysli a jdi do toho, stejně jako ve sportu.

Ostatní se taky uvolňují. Aubrey se natáhne dopředu, aby pustila rádio, máma se otočí na sedadle a poznamená cosi o zapomenutém detailu, který musí říct floristovi.

A v ten moment se to stane. Povídá něco o bezpylových liliích, když vtom za námi hlasitě zatroubí auto. Šok z leknutí mi projede celým tělem až do nohy, která sebou škubne na stranu a dupne na brzdu tak prudce, že se máma musí zapřít rukou o palubní desku.

Cukne hlavou a můj irsky pihovatý obličej zrudne. Neodvažuju se na ni podívat a přitom je mi jasné, že ona to ví. Taková je máma: vždycky to ví.

Aubrey s tetou Karen to nepostřehnou. Troubící chlap udělá kličku, Aubrey to přejde a teta Karen pronese: „Blbec. Někdo má pořád tak hrozně naspěch. Jedeš dobře, Finn. Opravdu.“

Znovu se rozjedeme, zatímco se celá klepu a jako laser zaměřím pozornost na to, abych dojela ten kousek cesty domů bez další nehody nebo přestupku, oči mám přišpendlené k silnici a přitom se pokouším nemyslet na mámu vedle sebe a její kritizování.

Ani ne před týdnem jsem dala slib a dočkala se mámina neskutečně velkorysého odpuštění, obzvlášť když vezmu v úvahu, že mě nedávná nešťastná příhoda přivedla až na policejní stanici. Riskantní akce se zvrtla.

Kámen, který jsem odpálila z pákové houpačky, doletěl mnohem dál, než jsem čekala, málem trefil jednu z mých kamarádek a rozbil ceduli na hřišti. Máma ve svém uhlazeném právnickém stylu odvedla skvělou práci, když mě svou výmluvností dostala z průšvihu, v němž jsem vězela až po uši. S policistou, který mě zatkl, žertovala a smála se, až ho přesvědčila, že nešlo o delikt, ale spíš o zvídavost mladé dívky ověřující zákony fyziky. A když jsme přijely domů, jenom mi řekla: Víš, Finn, omluva má cenu jedině, když ji člověk myslí vážně. Ta slova mě ranila. Poslední dobou se hodně omlouvám.

Na mou duši, na psí uši a na kočičí svědomí, řekla jsem na znamení, že jsem to myslela fakt vážně a že odteď už se budu řídit podle přísloví dvakrát měř, jednou řež, což dokonce vyvolalo na její tváři úsměv, přestože jsem spáchala ten houpačkovo-odpalovací zločin.

Teď se neusmívá. Ani se nepohne, sedí jako socha, upřeně kouká z okna a já se cítím hůř než hrozně.

Konečně se objeví poslední semafor a já skoro zajásám. Ještě jeden blok, zahnu vpravo, pak vlevo a budeme doma. Když naskočí oranžová, jsem rozhodnutá, že tentokrát sebou necukneme, a pozvolna sešlápnu brzdu, jak mě to učil instruktor, aby zpomalení proběhlo hladce.

Už skoro stojíme, kola se prakticky nehýbou a já mám oči přilepené na nárazník auta před námi, když vtom mi zadrnčí mobil, že mi přišla esemeska. Dvě intenzivní vibrace z mé zadní kapsy mi projedou celou nohou až do chodidla a mercedes nečekaně poskočí dopředu.

„Brzdi!“ zaječí máma a současně s jejím výkřikem se ozve příšerné skřípění plechu, když vrážíme do auta před námi. „Brzdi!“ zopakuje, o což se zoufale snažím, ale my se nevysvětlitelně řítíme dál a odmrštíme malé auto na nakláďák před námi.

„Tím druhým pedálem,“ upozorní mě máma a já okamžitě přesunu nohu.

Než stačím zastavit, máma už je z auta venku.

„Doprčic,“ uleví si za mnou Aubrey.

„Jejda,“ utrousí teta Karen.

Vypotácím se ven a celé tělo mám jako v ohni.

Máma, skloněná do otevřeného okénka, už mluví s řidičkou vozu, do kterého jsme vrazily. Žena má tmavé polodlouhé vlasy a červený svetr a je jedinou pasažérkou. Ze zpětného zrcátka visí růženec. Přikývne na něco, co jí říká máma, pak otočí hlavu a mně připadá, že podle toho, jak škube rameny, možná pláče, i když to nevím jistě.

Svaly se mi napnou a zase uvolní, když vykročím k nim, pak postoupím o krok zpátky, protože nevím, co mám dělat.

Přistoupí k nim řidič náklaďáku, starší muž v kostkované košili a volných džínách. Vypadá jako podnikatel nebo obchodník. Ptá se, jestli se nikomu nic nestalo, ohlédne se na mě, a když se přesvědčí, že nikdo není zraněný, mávnutím ruky odmítne máminu nabídku ohledně pojištění, nasedne do náklaďáku a vyrazí.

Když odjíždí, prohlížím si jeho nárazník. Je špinavý a promáčknutý, ale drží pevně a nedá se rozeznat, jestli se poškodil před pár minutami nebo před několika desetiletími.

Ženino auto tak dobře nedopadlo. Stará honda, jejíž kapota a kufr jsou sražené k sobě a prostředek je prohnutý, vypadá, jako by byla přeložená napůl. Žena vyndá telefon a máma taky. Stojím a koukám na ně.

„Finn, vrať se do auta, beruško,“ ozve se teta Karen z otevřeného okénka.

Natáhnu ruku ke dveřím.

„Snad bude lepší, když ten zbytek cesty odřídí máma,“ dodá.

Obejdu vůz a vklouznu na sedadlo spolujezdce.

Za dvacet minut přijede odtahovka. Máma zůstává s řidičkou, než se auto naloží. Žena se už nerozčiluje a já jsem neskutečně vděčná. Máma je na tohle machr. Právě proto je tak dobrá právnička: v tom, jak dokáže zvládnout jakoukoli situaci s naprostým klidem a jako kouzlem každého přesvědčit, že je na jejich straně. Když žena nastupuje do odtahového vozu, dokonce se zastaví, aby mámě poděkovala, jako bychom jí tím, že jsme do ní narazili, prokázali nějakou laskavost.

Hned nato máma nasedne do mercedesu a projede kolem dvou zbývajících bloků až domů.

2

Zastavíme před domem a já se nenápadně vytratím z auta. Sleduju, jak se máma beze slova žene ke dveřím a vrhne letmý pohled na tátu a bratra Oze, kteří na příjezdové cestě myjí Millerův obytňák, který táta koupil, když mu bylo devatenáct, a který od té doby slouží všem jeho dobrodružstvím počínaje pronásledováním tornáda na Středozápadě a spoustou surfování, rybaření a výprav do hor konče. Náš zlatý labrador Bingo na ni skáče, vrtí ocasem a odplíží se pryč, když si ho nevšímá, zavře za sebou dveře a nechá ho s námi ostatními. Minimálně tohle dokazuje, jak je rozčilená. Jediný člen naší rodiny, s nímž máma drží, je kromě Aubrey Bingo. Často ty dva spolu zastihnu na zahradě, máma sedí na trávníku se sklenkou vína v jedné ruce a druhou má zabořenou v Bingově srsti.

Teta Karen mi stiskne rameno a dá mi pusu na spánek. „Drž se, holčičko. Nehody patří k životu.“

Váhavě přikývnu a ona odchází k sobě o dva domy dál. Aubrey ode mě odvrátí pohled na promáčknutý předek mercedesu, zavrtí hlavou na znamení, že jsem pitomá, pak se vrhne k tátovi, aby ho obšťastnila historkou o mém kolosálním trapasu.

Nehody sice můžou patřit k životu většiny lidí, ale k máminu rozhodně nepatří. Pokud vím, máma nehodu nikdy neměla, a teď má mojí vinou zničené auto, které si konečně pořídila po tolika letech, kdy o tom jen mluvila.

Oz stříká hadicí Millerův obytňák jen pár metrů od Aubrey s tátou a všechno kolem je zacákané. Je promočený od hlavy až k patě a navzdory té hrozné chvíli se usměju jako vždycky, když bratra vidím, jak se raduje z každé drobnosti života a nevnímá starosti kvůli úspěchu nebo vzhledu, které jako by nás ostatní neustále sužovaly. Přestože je bratrovi třináct, jeho rozumové schopnosti jsou na úrovni šestiletého dítěte a emoce ještě jednodušší, přímočaré jako u batolete.

Táta se řehtá na celé kolo, když mu Audrey vypráví, že mám talent na výrobu hudebních nástrojů, když jsem z Hondy Accord, kterou jsem nabourala, udělala „akordeon“ a ruce přitom dává k sobě a od sebe, jako kdyby na ten instrument hrála, a zároveň vydává zvuk, jako by se bortil plech. Táta je na rozdíl od mámy ten typ chlapa, co se ničím nestresuje, a nějaký karambol nebo ťukanec ho nerozhodí. A jeho rachotina je toho živoucím důkazem – je starší než já a poznamenaná nejmíň stovkou šrámů.

Oz na něj zavolá: „Tati, poď mýt em óčko!“ Ale táta ho neslyší. Je až příliš zaujatý dceřiným vyprávěním a zubí se od ucha k uchu, když Aubrey dál napodobuje zvuk bortícího se plechu a dělá, že hraje na harmoniku. „Máma zakřičí ,brzdi!‘, načež Finn znovu dupne na plyn a… bum,“ pokračuje.

Chci odsud zmizet, ale nevím kam. Jít za mámou dovnitř nepřipadá v úvahu a Mo není doma, protože nakupuje lyžařské oblečení na náš výlet. Takže zahanbeně stojím na místě, dusím v sobě vztek a přeju si, aby toho Aubrey konečně nechala a odešla.

Oz to cítí stejně. Chce, aby se táta vrátil a pomáhal mu umývat obytňák. Vraští obočí a voda stříkající z hadice tvoří na trávníku louži.

Podle toho, jak svírá trysku a mračí se, poznám, že je čím dál nervóznější.

A já bych to dokázala zarazit.

„Bum!“ zopakuje Aubrey.

Ale neudělám to.

„A máma vykřikne: ,Ten druhý pedál!‘“

Voda nejdřív zasáhne sestřiny vlasy, pak stéká dolů po hedvábném tílku na značkové džíny a kropí její nové kožené kozačky. Táta se bleskurychle jako chřestýš otočí, aby se dostal mezi ní a tryskající vodu, ale už je příliš pozdě: sestra je promočená od hlavy až k patě, vyžehlené vlasy má připláclé k obličeji a halenku přilepenou k tělu. Vztekle zavrčí, setřásá z paží vodu jako pes a pak se beze slova obrátí a rozzuřeně se žene na ulici k svému autu.

„Ozi, nech toho!“ volá táta, kryje se rukama před proudem vody a otáčí hlavu za odjíždějící Aubrey.

„Kristepane!“ vyštěkne táta. „Prokristovyrány! Pár minut si povídám s Aubrey. To chci tak moc?“ Nasupeně kouká přes proud vody na zavřené dveře domu, kam máma před chvílí utekla. „Ozi! Přestaň!“ okřikne ho.

Úsměv mi vyprchá z tváře a krev ztuhne v žilách. Vinou tátovy přísnosti Ozova tvář potemní na nebezpečný odstín, čímž přestává veškerá legrace, a mně se naježí vlasy na zátylku. Vloni brácha bezmála dorostl do tátových sto osmdesáti dvou centimetrů a ve váze ho předhonil nejmíň o třicet kilo. Na rozdíl od táty, který má atletickou postavu, Oz vypadá jako tlouštík, ale hlavně má velkou sílu. Když se tohle zkombinuje se závažným nedostatkem sebeovládání a rozezleností stříbrohřbetého gorilího samce, vyjde z toho zápalná bomba s citlivou spouští, s kterou se musí manipulovat s velkou opatrností.

Táta si té změny všimne taky, vztek se mu vytratí z tváře a hlas se zklidní. „Tak jo, chlape, jdem tu káru ošplouchnout.“

Ozův výraz roztaje a my s tátou si oddychneme.

Na tátu stále míří tryska hadice, cikcak mu kropí triko, ale on to od Oze jako vždy strpí, jako by mu ledový proud vody, který mu naráží na hruď a smáčí celé tělo, vůbec nevadil.

„Vodní bitva,“ culí se Oz.

„Ne. To stačí,“ odpoví táta a unaveně vzdychne.

Plížím se dopředu k Millerovu obytňáku a přitom Oze opatrně obcházím.

„Vodní bitva,“ naléhá Oz.

„S tou už jsem skončil,“ pronese táta, který zjevně skončil nejen s ní.

Z kbelíku vedle vyndám houbu, pečlivě čistím nasprejovaný symbol míru nad kolem a drhnu ostošest, aby se udělala pěna. Při práci si hvízdám, což odvrátí Ozovu pozornost od táty a tím i od hadice. Jakmile mám pořádné mydliny, naberu je na houbu a rozfoukávám bubliny do vzduchu, načež Bingo vystartuje z trávníku, skáče a chňapá po nich, divoce švihá ocasem a pokouší se polapit plující obláčky. Takhle si hrajeme už od té doby, kdy byl ještě štěně.

Oz odhodí hadici a rozběhne se, aby se zapojil do hry. Popadne houbu, nabere další dávku bublin a foukne je stejně jako já do vzduchu, aby je Bingo chytil.

Díky, nehlasně vysloví táta.

Pokrčím rameny, otočím se a odcházím.

„Finn, počkej!“ zastaví mě. „Až se vrátíme z hor, vezmu tě na projížďku. To zmáknem.“

Chabě se usměju. Předsevzetí tu je, ale nikdy se nesplní. Takové věci jako výuka jízdy je kvůli Ozovi nemožná. Třeba mě vezme Aubrey nebo Chloe.

3

Odpoledne, v němž husté mraky zahalují slunce, je stejně ponuré jako nálada poloviny z nás. Do té druhé půlky, kterou řadím k optimistickým naivkám, patří teta Karen, strejda Bob, Oz, Mo a táta. Dokonce i Bingo je rozhozený z nápadu, že nás deset jede na společnou cestu. Mrská svěšeným ocasem a pobíhá od jednoho člověka k druhému, jako by chtěl zjistit, jestli se má radovat nebo bát.

Naši se včera večer hádali jako psi – vrčeli a štěkali na sebe kvůli všemu počínaje značkou preclíků a obvyklým sporem ohledně toho, jak málo času máma tráví s Ozem. Chloe se sluchátky přilepenými na uši a časopisem na klíně to ignorovala. Občas vzhlédla a udělala grimasu ve snaze mě rozptýlit. Jestli někdo chápe, jak zlé to je být u mámy v nemilosti, je to Chloe.

V jednom okamžiku mi dokonce hodila poslední trojúhelníček tyčinky Toblerone, kterou dostala od Vance, když se před týdnem vrátil z tenisového turnaje ve Washingtonu. Nezabralo to. Rozptýlit mě to nedokázalo a ignorovat to nešlo. Celé jsem to spustila já: já a moje dyslektická noha. Situace visela na vlásku a já ho utrhla. Poslední věta, kterou máma zakřičela na tátu, než naštvaně vyběhla nahoru po schodech, byla: Kvůli Aubrey to do svatby vydržím, Jacku, ale pak je po všem. Končíme! Nebylo to poprvé, kdy přišel na přetřes rozvod, ale bylo to poprvé, kdy jsem tomu uvěřila.

Máma stojí se zkříženýma rukama na trávníku vedle tety Karen a pozoruje, jak táta se strejdou Bobem nakládají do Millerova obytňáku lyžařskou výbavu. Od té nehody se mnou nepromluvila ani slovo. Dokonce se na mě ani nepodívá.

Cítím se tak mizerně, že mě bolí i dýchat. Nechápu to. Nejsem přece blbá. Mám slušné známky. Ale pokud jde o zdravý rozum, jako by se mi přerušilo vedení. Věděla jsem, že bych neměla její auto řídit, nebo jsem to přinejmenším měla vědět, ale pak jsem šla a stejně to udělala. Znovu vrhnu pohled na nabouraný předek mercedesu – nárazník je promáčklý, lak zničený a přední světlo rozbité.

Zavrtím hlavou, zhluboka vzdychnu a dál sleduju přípravy na cestu. Oz pomáhá. Tak trochu. Táta nosí naše věci k obytnému autu a brácha je dává tam, kam si myslí, že patří – na sedadla, do uličky, na volant. Než vyrazíme, bude nervózní a my ho uklidníme.

Mo stojí vedle mě a nadšením málem poskakuje. Ještě nikdy nebyla na lyžích. Představa jejího otce o dobrodružství je najmout si jachtu s posádkou a obeplouvat s rodinou různé řecké přístavy nebo cestovat po Bangladéši se soukromým průvodcem po starobylých ruinách či koštovat víno v podzemních sklepech v Bordeaux.

S úsměvem se dívám na její nadšení i outfit. Má na sobě nádherné zbrusu nové oblečení na hory – černé legíny, kozačky lemované kožešinou, světlemodrý kašmírový svetr a ručně pletený nákrčník, který zřejmě pochází z Maroka, což je velmi pravděpodobné, protože její otec neustále cestuje a pokaždé jí přiveze exotické dárky. Venku je asi patnáct stupňů – na okres Orange docela chladno, ale na její oděv příliš teplo, takže se jí na horním rtu a čele lesknou perličky potu.

Paní Kaminská čeká se mnou a Mo, rozhlíží se kolem a mě napadne, co si asi myslí o našem podivném klanu. Na verandě se tulí Chloe s Vancem (my s Mo jim přezdíváme Chlance, protože jsou pořád nalepení na sebe, takže tvoří jednu zhulenou bytost, v níž nelze rozeznat dvě samostatné osoby), líbají se a šeptají, evidentně spřádají plány, kdy se budou moct nenápadně vytratit, aby si dali jointa. Naši o tom nemají tušení. Stejně jako nevědí, že sestra s Vancem spí a že poměrně dost často pije.

Dívám se, jak Chloe Vanceovi do ucha cosi špitá, ten se na ni usměje, něžně ji políbí a černými vlasy se dotkne jejích stejné barvy. Před měsícem jim oběma bylo osmnáct a na oslavu svých narozenin, které mají ani ne týden od sebe, se rozhodli, že si udělají stejný účes. Chloe si ošmikala dlouhé vlny měděného odstínu a Vance si ostříhal blond vlasy na ježka asi dva centimetry dlouhého. To, co jim zůstalo na hlavě, si obarvili na havraní černou. Přestože se zohyzdili, sluší jim to. On je vysoký. Ona drobná. A oba mají perfektní pleť a pěkné bílé zuby jako perličky.

Otočím se, když se o kousek dál máma zasměje něčemu, co vypráví teta Karen, která vlastně není moje opravdová teta, ale teta se jí říká už od té doby, co jsme s Natalie byly mimina. Za ta léta si Karen s mámou vybudovaly téměř pohádkové přátelství, které je tak důvěrné, že si jsou podobné i vzhledem.

Máma je o kousíček větší a o deset kilo hubenější a teta Karen má širší rty a užší nos, ale jsou jako sestry, i když máma vypadá starší, přestože jsou ve stejném věku.

Teta Karen znovu prohodí něco vtipného a strejda Bob zavolá z příjezdové cesty: „Holky, co to tam provádíte? Nechte toho, vy dvě!“

Teta Karen na něj vyplázne jazyk, nato strejda Bob sáhne do tašky s nákupy, vyndá pytlík maršmelounů a hodí ho po ní. Teta Karen se mu vyhne, máma se po něm vrhne a nafouklou střelu chytne ve vzduchu.

Někdy zapomínám, že máma kdysi sportovala, protože vypadá jako docela normální ženská. Určitě není v tak dobré kondici, jako když běhala za Univerzitu Jižní Kalifornie, ale pořád má bleskurychlé reakce.

Strejda Bob na mámu mrkne, ta zčervená a teta Karen dělá, že si toho nevšimla. Vždycky si pomyslím, že pro tetu Karen musí být docela těžké, když vidí, jak si máma se strejdou Bobem rozumí. Ne že by se dělo něco pochybného, ale ti dva to spolu umí, navzájem se hecují a soupeří, což teta Karen prostě nedokáže. Máma se fakt hodně snaží, aby se ovládla. Jako třeba teď vím, že má velkou chuť mrštit po něm maršmelouny zpátky, ale neudělá to. Místo toho je odnese k němu a hodí je do tašky.

„Stejně bys mě netrefila,“ posmívá se jí strejda Bob.

„Pokud si vzpomínám, pořád mi od minule dlužíš sedmnáct tyčinek Snickers, když jsme hráli tu bleskovku,“ připomene mu máma, když se v ní zažehne jiskra soutěživosti. Strejda Bob se na ni drze zašklebí a máma se vrátí k tetě Karen.

Vedle mě, Mo a paní Kaminské se zastaví Natalie. „Máma tvrdí, že budeš muset zaplatit škodu na autě tvý mámy,“ pronese se soucitným úsměvem, ale hlas jí zní škodolibě.

Přestože jsme s Natalie vyrůstaly společně, většinu času jsme se nesnášely. Prvních pět let jsme se hádaly. Dalších pět ignorovaly. A posledních šest se navzájem tolerujeme, ale jen taktak.

„Opravdu?“ diví se Mo a zatváří se starostlivě.

Polknu. Máma nic neřekla, ale pokud to teta Karen pověděla Natalie, je to zřejmě pravda. Netuším, na kolik ta škoda vyjde, ale odhaduju, že to bude víc, než jsem si našetřila na koupi vlastního auta. Žaludek se mi sevře při pomyšlení, že všechny ty hodiny hlídání dětí a venčení psů jsou mrknutím oka pryč, nebo v mém případě zazvoněním telefonu v zadní kapse.

„Páni, to je teda síla,“ prohodí Natalie. „Víte, co mi naši koupí, hned jak budu mít řidičák?“

Já ani Mo neodpovíme.

„Minicooper! Nevím, jakou barvu si vybrat: žlutou, nebo červenou? Po městě jezdí hrozně hezký červený. Má bílou střechu a na ní je namalovaná britská vlajka.“

„Ale ty nejsi Angličanka,“ namítne Mo.

„No a?“ odsekne Natalie, zjevně zklamaná, že se nad její volbou nerozplýváme nadšením.

Ráda bych řekla, že Natalie není hezká, ale to bych lhala. Je naopak moc pěkná – blond vlasy, šedé oči, velká prsa. Akorát když otevře pusu, stane se z ní ošklivka.

Opět mlčíme.

Mám zakřičí na Chloe. „Chloe, vezmi prosím ještě jedno povlečení!“

Chloe si jí nevšímá, dál se muchluje s Vancem a jediným znamením, že mámu slyšela je, že se nepatrně pootočí, takže na jejím levém rameni je vidět malé černé tetování v podobě vlaštovky, kvůli němuž máma tak zuřila.

„Já jdu,“ nabídne se Oz, odhodí vak na lyže, který právě nese, a řítí se k domu v zoufalé snaze získat máminu pochvalu.

Zavrtím hlavou. Dopadne to tak, že někdo dostane povlečení se SpongeBobem, nebo jak znám Oze, přinese tak padesát povlaků na deku, ale žádný na polštář.

„To ne, Ozi,“ zarazí ho máma podrážděným tónem a pohledem zpraží Chloe. „Na povlečení se vykašli. Pomáhej radši tátovi.“

Máma se s povzdechem otočí a jde k nám. Teta Karen za ní. „Dobré ráno, Joyce,“ pozdraví máma a na paní Kaminskou se falešně usměje, zatímco na mě se ani nepodívá.

„Dobré ráno, Ann. Ahoj, Karen. Děkuju, že s sebou berete Maureen. Celé týdny o ničem jiném nemluví.“

„Jsme moc rádi, že s námi jede.“

Nastane poněkud trapná pauza, v níž paní Kaminská sklouzne pohledem k Millerovu obytňáku a pak sklopí oči k zemi. Sice nic neříká, ale já její obavy vycítím. Millerův obytňák tak trochu připomíná plechovku na kolečkách. Původně to byl obytný automobil na přespání s malou kuchyňkou a postelí, ale umělec, od něhož ho táta koupil, to všechno odstranil, proměnil v ateliér a ponechal v něm jen malý vestavěný jídelní koutek – stolek s lavicemi kolem něho. Když jsme pak začaly jezdit my děti, táta ještě přidal další sezení – dvojici sedadel z autobusu Greyhound a červenou koženou sedačku z vraku starého bentleye, a vytvořil tak tenhle děsivý, prapodivný mix modře pruhovaného veluru, luxusní červené kůže a křiklavě zeleného vinylu.

Paní Kaminská si neodpustí otázku: „Máte tam bezpečnostní pásy?“

Mo ztuhne. Její frustrace z matčiny přehnané péče se za ty roky znásobila a já vím, že se kvůli tomu v poslední době dost hádají.

Máma přikývne: „Chceš se kouknout dovnitř?“

Paní Kaminská se kradmo podívá na Mo a zavrtí hlavou. „Ne. To není třeba. Já ti věřím.“

V těch posledních třech slovech se skrývá nepřímá výzva. Máma ji přijme. „Dohlídnu na ni.“

Teta Karen přizvukuje: „My všichni. Mo je jako naše dcera. Je v dobrých rukou.“

Paní Kaminská se chabě usměje a zamumlá „díky“, dá Mo pusu na tvář, řekne jí, ať si to užije, a spěšně odchází, aby se uchýlila se svými obavami do soukromí.

Mo si vedle mě oddychne úlevou a já ji šťouchnu do ramene. „To docela ušlo. Tohle by ti ještě nedávno nedovolila. Slíbilas jí, že budeš volat každou hodinu?“

„Vlastně jsem jí řekla, že nebudu volat vůbec,“ upřesní Mo. „Takhle je to lepší. Když se jí ozvu, začne vyšilovat, dopodrobna se na všechno vyptává, pak se hroutí z toho, co jsem jí povídala, a jak to mohlo špatně dopadnout. Čím míň ví, tím míň se bude strachovat. Jsou to tři dny. Ty snad přežije, když se jí neozvu. Kromě toho je to dobrý trénink. Za dva roky jsem na vejšce a budou chvíle, kdy jí o sobě nedám skoro vůbec vědět.“

Tomu věřím. Mo se už nemůže dočkat, až roztáhne křídla a vyletí do světa co nejdál od rodného hnízda. Zatímco já uvažuju, že půjdu na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles nebo v San Diegu, abych mohla jezdit na víkendy domů, Mo sní o životě na druhém konci země, nebo možná dokonce na opačné straně zeměkoule. Touží putovat po Patagonii, cestovat po Sahaře a vylézt na Everest. Už odmalička poslouchala s očima navrch hlavy, když nás táta obveseloval svými dobrodružstvími z mládí, a pokaždé říkával: Tahle Mo, ta má pirátskou duši.

„Vyrážíme!“ zavelí táta ze sedadla řidiče a obličej mu září takovým optimismem, až málem uvěřím, že to koneckonců zas nebyl tak špatný nápad a může to být opravdu zábava.

Mo zatleská a radostně odhopká k obytňáku. Vance zvedne Chloe z verandy a oba se vlečou k autu. Máma vzdychne a s tetou Karen kráčí s bradou zvednutou jako odsouzenec jdoucí na smrt v elektrickém křesle. Strejda Bob dělá, jako že se s Ozem boxují, a přitom ho odvádí ke dveřím auta, zatímco se po očku dívá na mámu, jestli se kouká.

„Tak pojď, Finn,“ vyzve mě táta.

Rozběhnu se k němu, a když ho míjím, přes okno si vesele plácneme.

„Zapni si pás,“ nařídí máma, když nastoupím, ale neříká to mně. Mluví s Mo.

Mo zaúpí a připoutá se.

Zasměju se a svalím se vedle ní. Nejsem zapnutá a mám tak pocit volnosti.

Strejda Bob sedí vepředu a ihned začnou s tátou probírat letošní Super Bowl. Normálně bych je poslouchala a zapojila se do debaty, protože fotbal zbožňuju a o hráčích vím víc než oni sami o sobě, ale nehodlám nechat Mo napospas Natalie. Takže místo toho zamíchám balíček karet, rozdám je nám třem holkám a taky Chloe a Vanceovi a začínáme maraton v blafovací hře Bullshit, která nám vydrží, jak pevně doufám, po celé tři hodiny cesty do Big Bear. Vítěz má nárok si po příjezdu do srubu vybrat místo na spaní, což je cena, o kterou stojí za to hrát, protože spát vedle Oze je něco, čemu by se měl člověk pokud možno zdaleka vyhnout.

Oz zklidněný štědrou dávkou Benadrylu, kterým mu táta před chvílí říznul džus, hlasitě chrápe opřený o okno a Bingo je schoulený u jeho nohou. Na zadním sedadle z bentleye pracuje máma na notebooku opřeném o stehna. Za pár týdnů ji čeká velký soudní proces, kvůli kterému se stresuje. Teta Karen čte časopis.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve vteřině.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.