František Novotný

Královna Šumavy

Povídky z konce druhého tisíciletí

svazek II.

Nová vlna

2021

© František Novotný, 2021

Cover illustration © Miloslav Havlíček, 2021

© Nová vlna, 2021

ISBN 978-80-88343-30-1

Předmluva k elektronickému vydání

Počet čtenářů, kteří dávají přednost elektronické verzi knihy před tištěnou, je dnes tak vysoký, že je v zájmu každého autora, aby o elektronickou verzi svého díla usiloval, abych tak řekl, i se zpětnou platností. Proto jsem uvítal, když mi nakladatelství Nová vlna v osobě Zdeňka Rampase nabídlo, že vydá v elektronické podobě mé rané povídky, z nichž některé ani knižně nevyšly. Čtyřicet povídek, které jsem na začátku své literární dráhy napsal, většinu ještě za minulého režimu, jsme se rozhodli rozčlenit do tří elektronických sbírek, z nichž dvě zhruba kopírují uspořádání papírových antologií Nešťastné přistání a Ramax a třetí bude nově vytvořena pod názvem Královna Šumavy. Některé povídky z mé papírové sbírky Bradburyho stín jsou zařazeny zde, ty, co se odehrávají v kosmu, budou přiřazeny k elektronickému Ramaxu a zbytek bude obsahovat elektronická antologie Královna Šumavy. Avšak elektronické verze nejsou jenom účelovým přemixováním povídek, které již vyšly papírově, neboť budou obsahovat i texty, které byly z různých důvodů vyřazeny, v tom nejhorším kvůli komunistické cenzuře.

Tato sbírka s názvem Pád na nebesa obsahuje hlavně povídky z mé prvotiny Nešťastné přistání, která vyšla v roce 1988, a svou pestrostí žánrů je vlastně průřezem mé povídkové tvorby. V knižní podobě zde vůbec poprvé vychází má první povídka Přednáška, kterou jsem napsal v roce 1983, abych se zúčastnil Ceny Karla Čapka. Také většina dalších povídek byla napsána pro tuto literární soutěž, takže jsem se zařadil do okruhu autorů Ceny Karla Čapka, jak se dnes v historii československé sci-fi označují lidé, kteří začali psát v 80. letech minulého století a vytvořili svébytné literární prostředí, které nahradilo předchozí éru několika málo osamělých spisovatelů sci-fi, jako byl například Josef Nesvadba.

Jádrem sbírky jsou dlouhé povídky Človíčku, chci tě ještě slyšet se smát, titulní Pád na nebesa a Legenda o Madoně z Vrakoviště. Všechny čerpají ze stejné vize postkatastrofického světa vzdálené budoucnosti a tvoří jakýsi triptych. Je to vůbec poprvé, kdy takto souhrnně vycházejí v jedné sbírce, před rokem 1989 to kvůli cenzuře nebylo možné. K nim se řadí i povídka Břitvoruký Jack, i když je zcela jinak laděna. Další zařazenou povídkou dänikenovského zaměření je Nešťastné přistání, jejímž námětem je dilema, zda mají vyspělé civilizace, schopné kosmických letů, zasahovat do vývoje civilizací méně vyvinutých, nebo dokonce civilizace vytvářet. Totéž téma rozvíjí v jiné variaci i povídka Světadárce. Kromě Krajiny dětství jsou ostatní texty v této sbírce hříčky a satiry, z nichž je asi nejvýznamnější humoreska Záhada linky Paradise. Je zde zařazen i astronomický kvíz Askerův objev, napsaný pro časopis Ikarie.

Druhá elektronická sbírka Ramax by měla obsahovat novely a povídky z papírové antologie Ramax a další díla s námětem kolonizace vesmíru, kdežto třetí elektronická knížka pod názvem Královna Šumavy by měla kromě titulní dlouhé povídky zahrnovat další texty odehrávající se na Zemi, zhusta jinotaje na minulý režim s ironickým podtónem, k čemuž autory CKČ nutila doba.

František Novotný

V Praze 5. července 2014

Úvod ke knize Hvězdné hry

Třicet pět povídek, které jsem na začátku své literární dráhy napsal, většinu ještě za minulého režimu, jsou v této antologii rozčleněny do tří tematických souborů, z nichž dva zhruba odpovídají uspořádání knih Nešťastné přistání a Ramax a třetí pod názvem Královna Šumavy zahrnuje povídky, které jsou převážně alegoriemi a satirami na komunistický režim. V závislosti na námětu jsou některé povídky z antologie Bradburyho stín, která mi vyšla jako třetí knížka, přemístěny do prvního souboru Pád na nebesa, další, jež se též odehrávají v kosmu, obsahuje soubor Ramax, a zbytek této antologie našel místo v části Královna Šumavy. Nové řazení není však jen účelovým přemixováním povídek, které vyšly v mých povídkových sbírkách, neboť konečně obsahuje i texty, které byly z různých důvodů vyřazeny, v tom nejhorším kvůli komunistické cenzuře.

Jako první je zařazen soubor Pád na nebesa, do něhož jsem zahrnul hlavně díla z mé prvotiny Nešťastné přistání, jež vyšla v roce 1988, a svou žánrovou pestrostí je vlastně průřezem mé povídkové tvorby. Nicméně v knižní podobě zde vůbec poprvé vychází má první povídka Přednáška, kterou jsem napsal v roce 1983, abych se mohl zúčastnit Ceny Karla Čapka. Také většina dalších povídek byla napsána pro tuto literární soutěž, čímž jsem se zařadil do okruhu autorů Ceny Karla Čapka, jak se dnes v historii československé sci-fi označují lidé, kteří začali psát v 80. letech minulého století a vytvořili svébytné literární prostředí, které vystřídalo předchozí éru několika málo osamělých spisovatelů sci-fi, jako byl například Josef Nesvadba.

Jádrem úvodního souboru jsou dlouhé povídky Človíčku, chci tě ještě slyšet se smát, titulní Pád na nebesa a Legenda o Madoně z Vrakoviště. Všechny čerpají ze stejné vize postkatastrofického světa vzdálené budoucnosti a tvoří jakýsi triptych. Je to vůbec poprvé, kdy takto vycházejí spolu, před rokem 1989 to kvůli cenzuře nebylo možné. K nim se řadí i povídka Břitvoruký Jack, i když je zcela jinak laděna. Další zařazenou povídkou dänikenovského zaměření je Nešťastné přistání, jejímž námětem je dilema, zda mají vyspělé civilizace, schopné kosmických letů, zasahovat do vývoje civilizací méně vyvinutých, nebo dokonce civilizace vytvářet. Totéž téma rozvíjí v jiné variaci i povídka Světadárce. Kromě Krajiny dětství jsou ostatní texty této části hříčky a satiry, z nichž je asi nejvýznamnější humoreska Záhada linky Paradise. Je zde zařazen i astronomický kviz Askerův objev, napsaný pro časopis Ikarie.

Do druhého tematického souboru Královna Šumavy jsem zařadil drobnější práce, jejichž dějištěm je Země a „blízký vesmír“. Zde uveřejněné texty pokrývají celé období mé povídkářské tvorby, od první otištěné povídky (Pojďme si hrát na hoňku ve sborníku Iva Železného Návrat na planetu Zemi) z roku 1983 až po poslední, kterou jsem napsal v polovině devadesátých let (No difference, Tělesné předpoklady). Hodně povídek v této sbírce má ironický podtext, anebo to jsou satiry na komunistický režim, což byla disciplína, jíž se do roku 1989 věnovali všichni autoři z okruhu CKČ. V tomto ohledu je asi nejlepší povídka Jak jsme si pořídili auto, a satirou je i titulní Královna Šumavy, která poprvé vyšla roku 1988 v antologii Lovci zlatých mloků. Tehdy ji vydalo nakladatelství Mladá fronta a z prací autorů CKČ ji sestavil vynikající redaktor Vojta Kantor (mimo jiné tvůrce slavné edice detektivek Smaragd, tištěných na zeleném papíru). Vojta Kantor se stal literárním patronem autorů okruhu CKČ a zařazením mé povídky Královna Šumavy, byť na sklonku Husákovy normalizace, prokázal odvahu, neboť se jednalo o satirickou alegorii na komunistický režim.

Když jsem se rozhodl, že začnu psát sci-fi, měl jsem jiné plány. Chtěl jsem vytvořit pásmo povídek a románů, které bude líčit anabázi lidstva při dobývání kosmu. A to v rozsahu několika tisíciletí. Hodlal jsem pracovat s vesmírem, kde nebudou žádní mimozemšťané, neboť stále zastávám názor, že lidská agresivita zcela stačí, aby dějiny vesmíru s jedinou lidskou rasou byly dostatečně pestré, a přiznejme si, také dosti krvavé. Předpokládal jsem, že vesmír by se mohl stát útočištěm různých sekt a společenství, chtějících prosadit jiné zákony a životní zvyklosti než ty, které platí na Zemi. Ostatně tak tomu bylo při osidlování Nového světa – první velkou komunitou, která přesídlila do Severní Ameriky kvůli náboženské nesnášenlivosti, se stali angličtí puritáni. Odstěhovali se tam také Moravští bratři a štěstí tam hledaly i další náboženské sekty, připomeňme si populární mormony. Totéž se týká společenských experimentů na bázi utopického socialismu, zde je možno zmínit kolonii New Harmony, kterou v Americe založil v roce 1825 Robert Owen, aby po pár letech neslavně skončila. Díla, vycházející z tohoto paradigmatu, rozsáhlejší a převážně z „hlubokého vesmíru“, nalezne pak čtenář v třetím tématickém souboru s názvem Ramax.

Dá se předpokládat, že kdyby na Zemi kupříkladu zapustil kořeny militantní feminismus, vznikl by jako reakce i militantní machismus, jehož stoupenci by neváhali založit si ve vesmíru vlastní kolonii, posléze i civilizaci. A to je sociální pozadí úvodní povídky Růže v očích, která představuje ryze mužský svět, jehož příslušníci se množí klonováním. Tato povídka je ironickou hříčkou, avšak časově ji předcházela novela Hvězdné hry (též známá pod názvem Andros podle domovské planety civilizace mužských klonů), jež pojímala toto téma se vší vážností. Snažil jsem se domyslet vývoj takové společnosti a jaký by měla vztah ke zbývajícím lidským světům. Vyšla mi tvrdá konfrontace, která pro Andros končí špatně. Chtěl jsem líčit historii této planety a její civilizace jaksi zpětně, uvažoval jsem o románu, který by pojednal poslední válku Androsu proti ostatním vesmírným koloniím, ale jako u mnoha jiných námětů zůstalo jenom u projektu.

Z téhož výhradně lidského vesmíru čerpá nejen povídka Hvězdné hry, ale též titulní novela této části Ramax. Vychází z představy, že ani ve vesmíru se člověk nezbaví své agresivity, takže rostoucí a mohutnějící vesmírné kolonie se napřed osvobodí z vlivu a područí mateřské Země, aby se, rozrostlé do obřích impérií, utkávaly v nekončícím cyklu gigantických kosmických válek. K tomu účelu jsem si promýšlel různé generace kosmických křižníků, od plně mechanických konstrukcí přes mechanickorostlinné hybridy až k plně biologickým plavidlům, která rostou a po bitvě se hojí. Bylo to o dost let dříve, než tvůrce amerického seriálu „Hvězdná brána: Atlantida“ napadlo uplatnit tuto myšlenku v kosmických lodích upířích Wraithů, terorizujících galaxii Pegasus. Novela Ramax řeší jednak strategický problém, kam umístit loděnici stavějící kosmické křižníky, aby místo odstrašování agresorů se pro ně nestala lákadlem, jednak se zabývá důsledky situace, v níž je člověk pokládán za Boha, tvůrce těch ostatních, v daném případě robotů – dělníků v loděnici. Mohl by vůbec člověk dostát takové roli? – je ústřední otázka, na niž tato novela hledá odpověď. Spolu s povídkami v části Pád na nebesa jsem chtěl těmito díly vytyčit teritorium kosmické anabáze člověka, a to spíš časově než prostorově. Krach této lidské expanze líčí v první části uvedený triptych povídek Pád na nebesa, Madona z Vrakoviště a Človíčku, chtěl bych tě ještě slyšet se smát (viz e-book Pád na nebesa), kdežto povídku Jméno pro planetu lze pokládat za počátek tohoto tažení o několik tisíc let dříve.

Z poněkud jiného hnízda je novela Bradburyho stín, i když nic nebrání, aby i ona byla zařazena do mé verze lidského vesmíru. Pohrává si s výjimečným postavením Marsu v mýtech a okultních naukách, ale je také mým holdem Ray Bradburymu. A konečně do tohoto literárního vesmíru zapadá i poslední povídka této sbírky s názvem Sonda do myslí předků. Zvolil jsem pro ni formu, se kterou přišel Stanisław Lem v knížce Pomyslná velikost, jež obsahuje úvody k nenapsaným knihám. Má povídka je pak anonce na memoáry člověka, který žil v pradávných dobách studené války a kromě reflexe na současné politické dění, na vlastní život, měla sloužit jako pojítko mezi reálným světem a tím literárním, v němž se pochopitelně jeví jako dálná a bájná minulost. Je to také obdoba Přednášky, mé vůbec první povídky.

Avšak ani jako předchozí soubory není Ramax v tomto svazku jenom reedicí antologie Ramax, která vyšla v roce 1992 v nakladatelství AF 167. Kromě již zmíněných děl zde čtenář nalezne titulní povídku z antologie Bradburyho stín (AF 167, 1991), ale hlavně díla, která doposud knižně nevyšla – povídku Sonda do myslí předků, krátkou pointovou povídku Jsem hodný, tichý chlapec a její obdobu Nejstarší vzpomínka, jež vyšla ve fanzinu Základna 2. Dá se říci, že spolu s nakladatelem jsme do tohoto souboru soustředili povídky a novely, které se odehrávají ve vzdálené budoucnosti, v hlubokém kosmu, aby vykolíkovaly dějiny lidské expanze do vesmíru, jež jsem hodlal svým dílem vyprávět.

Jak vyplývá z výše uvedeného, valná část mých povídek vyšla ve třech sbírkách (Nešťastné přistání, Bradburyho stín, Ramax) ještě v minulém století, ostatní ve fanzinech, časopisech a antologiích různých editorů. Po roce 2000 jsem povídky prakticky přestal psát a udělal jen pár výjimek, když mě oslovili editoři, kteří chtěli mít moji povídku ve svém sborníku. Tak jsem pro sbírku Je dobré být mrtvý (2000) editorů Marka Dobeše a Jiřího Pavlovského přepracoval jednu kapitolu Valhaly do povídky Knihovna a chrám, do antologie Imperium Bohemorum (2007) Ondřeje Müllera napsal novelu Útok na oceán a pro Ondřeje Jireše do jeho sborníku Memento mori (2009) povídku Nový svět, která je zařazena i zde.

Na závěr bych se ještě rád zmínil o textových úpravách. Provedl jsem jich jen minimální množství, a to pouze na stylistické úrovni. Někde jsem zjednodušil slovosled, jinde zmenšil příliš velký počet přechodníků. Zápletky a dějové linie zůstaly beze změny. Zcela nově jsou na závěr každé povídky přidány autorské komentáře, v nichž jsem se snažil zachytit podněty, jež k vzniku té které povídky vedly.

Teprve spolupráce s nakladatelstvím umožnila vydat mé povídkářské dílo v ucelené formě, ve třech souborech této knihy, v nichž jsou prakticky všechny mé povídky obsaženy a čtenář je nemusí hledat po časopisech a různých antologiích, nemluvě o textech, které doposud buď vůbec nevyšly, nebo jen v dnes těžko přístupných fanzinech. Tato kniha pak představuje pomyslnou tečku za mou povídkářskou tvorbou před koncem minulého tisíciletí.

FN

Královna Šumavy

Pojďme si hrát na hoňku

Ententýky dva špalíky,

čert vyletěl z elektriky,

bez klobouku bos,

natloukl si nos.

Boule byla veliká

jako celá Afrika.

1

Měli to dobře vypočítané. Jakmile Robert vyběhl ze stínu krajních stromů, ťukot v hlavě mu prozradil, co bude následovat. Palebný přepad! Měl nakročeno na pravou nohu, pokrčil ji ještě víc v koleni, levou zasekl špicí boty do drnu – zbytek dokončila gravitace. V pádu přitáhl ruce prudce k tělu, jako krasobruslařka ženoucí svou piruetu do nejvyšších otáček. Před očima mu postupně rotovala bělavě modrá obloha parného letního dne, temná zeleň lesa, stříknutá světlejšími skvrnami listnáčů, kopretinami puntíkovaná sytá zeleň louky, hněď zvětralých rozpálených skal a znovu modř oblohy – teď už mřížovaná žlutými a jedovatě zelenými světelnými šípy, protínajícími s ostrým sykotem vzduch tam, kde podle všech předpokladů měla být jeho hlava.

Prudce se skutálel do křovin, lemujících kraj lesa, protáhl se jimi jako had, a skákaje od stromu ke stromu, pustil se dolů lesem. Vzrušeným vysokým hlasům, doléhajícím sem z louky, nevěnoval pozornost. Bylo to špatné – horší, než si původně myslel. Tak ani tento, v pořadí už druhý pokus uniknout z údolí nevyšel. A nyní je do něj znovu zaháněn.

Pěkně to na něj nastražili. Jedna skupina – rekonstruoval si v duchu směry palebných sektorů – byla ukryta na hřebeni ve skalách nad loukou, druhá v ostrůvku keřů vpravo od skal. Museli být výborně maskovaní – vždyť ležel na kraji lesa dvacet minut a vestavěným dalekohledem si prohlížel terén před sebou metr po metru – a pak se teprve zvedl. Někoho asi svrběl prst na spoušti. Kdyby počkali ještě minutu, tak by z té křížové palby živ nevyšel.

Snopy světla, pronikající mezi stromy, vykreslovaly na suchém jehličí okrouhlé skvrny jako na daňčí kůži. Slunce kulminovalo a Robert si uvědomil, že pronásledování trvá už přes dvě hodiny. Když se před těmi dvěma hodinami probudil na břehu řeky, měl v hlavě totálně prázdno – až na intenzívní pocit strachu. Ten ho přinutil okamžitě vyskočit a běžet se ukrýt do křovisek, lemujících hlinité říční břehy.

Údolí, tam ještě úzké, takže les pokrývající jeho stráně plynule navazoval na vegetaci pobřežního pásu, se teprve dál po proudu rozšiřovalo, dávaje řece možnost opsat pár meandrů, bylo uzavřeno zdánlivě úzkou průrvou, zaklenutou betonovým obloukem dávno nepoužívaného dálničního mostu. Ten most – šedavě bílý oblouček na horizontu – jako by Roberta uhranul. Dokonce se přesunul pod jiný keř, aby na něj viděl, i když tušil, že nebezpečí přijde z druhé strany. A taky přišlo. Za zákrutem řeky, na pobřežní stezce – těsně u vody – se objevil zástup různě velkých postaviček, pochodujících přímo k němu. Potom se mu ozval v hlavě podivně povědomý ťukot. Současně pocit strachu nabyl na intenzitě, a když se postavičky ještě víc přiblížily, přešel v tak neodolatelné nutkání, že nevydržel – vyskočil a začal se bezhlavě prodírat křovím – jen aby byl od těch strach nahánějících tvorů co nejdál.

To, co následovalo – že po něm začali střílet – ho už ani tak nevyděsilo, naopak, jistým způsobem ho to uklidnilo. Skutečnost, že je živým terčem, opravňovala jeho strach a tak dávala jeho chování logiku, a to – že se chová logicky – ho uspokojovalo…

Robert se náhle zastavil, přiskočil k nejbližšímu kmeni a pak znehybněl. Někde nad korunami stromu, neviditelné jeho očím, kroužilo heliko. Bylo slyšet tu zesilující se, tu zeslabující se hvízdot dmychadel a kolísavý svistot rotoru. Posléze hluk zvolna slábl, jak heliko nabíralo výšku, až zanikl docela. Bylo zase slyšet jen šumot lesa. Nemají biosenzory, jinak by mě už dávno měli, pomyslel si Robert, mám stále šanci. Napětí z něj spadlo. Přechytračí je – udělá to, co nečekají – vrátí se zpět nahoru.

Uvědomil si jemné chvění stromu, jak vítr pohupoval korunou, cítil pod rukou drsnost rozpukané kůry a pak mu do mozku pronikl vjem vůně – terpentýnové vůně pryskyřice. Ta vůně! Vždyť ji zná – už jednou takhle v tomto lese stál a pak prchal, zběsile kličkoval mezi stromy – cíl těch světelných, tak nevinně vyhlížejících a přitom smrt nesoucích plivanců – naskočil do paměti další a současně poslední obraz. Proč si už dál nic nepamatuje? Když je tady znovu, znamená to snad, že z té předchozí honičky unikl? Ale jak, ale jak? Jen kdyby si na to mohl vzpomenout!

To bylo to nejhorší. Ty dvě hodiny pronásledování byly celý jeho život, jedinou zkušeností, kterou znal. S faktem, že je štván a že mu hrozí smrt, se smířil, ale pomyšlení, že neví, kým vlastně je, jak se octl na břehu řeky, kým a proč je pronásledován, mu nahánělo větší hrůzu. Co spáchal tak příšerného, že ho ti malí tvorové chtějí zabít? A teď ten paměťový relikt! Jak to, že si ani nepamatuje, jak ta předchozí honička skončila, marně namáhal paměť. Nebo to znamená – Robert se roztřásl –, že je zrovna zabíjen a tahle druhá honička je jen výplodem předsmrtné agónie?!

Zhadrovatěly mu nohy, a stále se opíraje zády o strom, sesul se k zemi. Myšlenky se mu rozprchly, jako když do hejna potěru vjede dravá ryba, obraz lesa se rozmazal, kmeny stromů se zdvojily jako v okuláru špatně seřízeného triedru. Zavřel oči.

Les jednotvárně šuměl a ten zvuk, spolu s pokojným brukotem hmyzu Roberta pomalu uklidnil. Začal vnímat sukovatost kořenů pod svým tělem, neústupnost kmene za zády a hrbolatost kůry za zátylkem. Víření myšlenek se zpomalovalo a ty začaly krystalizovat do určitého obrazce. Když opět otevřel oči, obrazec byl úplný. Uvědomil si, že pocit důstojnosti a vznešenosti – vznešenosti přímo katedrální –, který mu vnukala sloupořadí kmenů, celý ten kypící život kolem něho – vířící sloupce drobných mušek, mraveniště, ta kupa jehličí chvějivě rozmazaná z neustálého pohybu i se svými obyvateli, neohroženě pochodujícími přímo pod jeho koleny, kovově modročerný brouk, tápavě postupující po jeho předloktí, veverka, zvědavě vykukující za nejbližším kmenem a i ten pach tlení, vycházející ze všeho kolem –, to vše patří do jednoho harmonického celku, ze kterého je on nepochopitelně vyloučen a který je mu z neznámých a o to děsivějších důvodů uzavřen. A to byla ta největší, čiročirá hrůza, ta záhadná cizost sobě samému někde hluboko v něm ukrytá, tušení, že i kdyby netrpěl ztrátou paměti, stejně by nevěděl, kým doopravdy je a té hrůzy by se nezbavil. O to víc – celou bytostí – zatoužil stát se částí toho celku, splynout s ním, něco mu říkalo, že pak by byl šťastný…

Někde v lese nad Robertem zapraskala větev a ozval se hlas: „… blbost, že jsme čekali nahoře na jeho návrt. Dám za to krk, že mazal rovnou k řece…“

„Drž hubu a rozestup v řetězu, ty troubo,“ odpověděl mu zleva jiný, rozhořčený hlas. Robert dále nečekal, odpoutal se od stromu a vrazil dolů lesem. Musí se dostat přes řeku.

2

Robert se prudce dral do stráně. Nohy mu ujížděly, mohl si pomáhat jen levou rukou, pravá se mu volně kývala podél těla. Přesto se svým pronásledovatelům vzdaloval – praskot lámaných větví, rachot řítících se kamenů a jejich rozčilené hlasy postupně slábly a zaznívaly jen tlumeně odněkud zezdola. Mostní těleso se stálo být skoro na dosah, ano, vždycky ho zaženou k tomu proklatému mostu. Teprve teď vynikla jeho obrovitost. Sklánějící se slunce pozdního odpoledne vrhalo jeho stín na bezlesou, jen křovinami zarostlou stráň – vykácenou kdysi kvůli stavbě. Robert byl za stín vděčný, i když se necítil ani po šestihodinovém pronásledování unaven, přece jen se za nižší teploty pohyboval lehčeji. Hůře na tom byl psychicky. Věděl, že teď jde do tuhého, že musí vymyslet nějaký plán, přejít do ofenzivy a nenechat se jen tak trpně hnát – a přesto se nedokázal soustředit. Do vzpomínek na dnešní den se mu samovolně pletly vzpomínky na jiná dávná pronásledování – jako by v jeho mozku někdo spouštěl několik programů najednou. Všechny ty cizí vzpomínky končily jediným obrazem – jak tryskem vybíhá na mostovku rozdělenou do šesti jízdních pruhů popraskaného a místy vydroleného betonu a on přebíhá z jednoho pruhu do druhého, pak jako by tu betonovou plochu něco zkroutilo – žene se proti jeho obličeji – obrovský detail rozdrobeného betonu s vyčnívajícími oblázky a kusem armovacího železa – a pak už nic…

Zmrtvělá ochromená paže se mu zachytila mezi větvemi. Postřelili ho při pokusu o přechod řeky – potopil se a potom se nechal unášet proudem – a to ho dočasně zachránilo. Vylezl z vody, vlastně ani nevěděl na kterém břehu, až za prvním meandrem – tušil, že další pobyt ve vodě by byl pro něho nebezpečný.

Vyčenichali ho pomocí páru helik a následující hodinu si s nimi hrál na schovávanou v rákosím pokryté mokřině mezi druhým meandrem a vedlejším, uměle vzniklým mrtvým ramenem – snad se tu kdysi těžil štěrk na stavbu. Nakonec se z jednoho helika spustily dvě postavičky a ty, naváděné z druhého, ho definitivně vyhnaly z mokřiny. Pak se mu začaly samovolně vybavovat ty cizí představy – zážitky z předchozích honiček. Rozpadal se do několika osobností a ten rozpad rozvracel jeho smysl pro logiku, znemožňoval mu soustředit se na únik a navíc vyvolával další a další mučivé, nezodpověditelné otázky. Potřeboval čas, aby se dal dohromady, aby z těch vzpomínek několika Robertů složil pravdu o sobě, tušil, že někde v těch chaotických vzpomínkách je ukryta záhada jeho bytí, že by odhalil, kým je a jaký je jeho vztah k okolnímu světu.

Pronásledovatelé mu ten čas nedali. Dalšími a dalšími výsadky z helik ho neúprosně hnali stále blíž a blíž k mostu a jedině díky tomu, že byl rychlejší než opěšalí výsadkáři, unikal obklíčení. Těsně u mostu se jim to málem podařilo – pár střelců v léčce mu zabránilo proběhnout pod klenbou mostu –, musel zabočit na jedinou únikovou cestu – vzhůru do stráně, pryč od řeky…

Levou rukou uvolnil uvízlou ochromenou pravačku – mezi zelení probleskla šedá stěna – betonový sokl mostu. Robert se vrhl ke stěně a po pěšině, vedoucí podél, oběhl sokl mostu. Ani nevnímal hvízdot helika, startujícího někde hluboko dole v údolí. Z druhé strany mostního soklu nebyly keře, pěšina vyběhla šikmo po travnatém náspu, přeskočila příkop a náhle končila u rozpraskané betonové plochy, která byla kdysi vyhlídkovým parkovištěm. Robert ji úhlopříčně přeběhl a pádil po předmostí, nedbaje na výstražný ťukot v hlavě. Na střední pruh pravé poloviny dálnice, kousek před mostem, dosedlo právě heliko a z něho rychle vybíhaly – ve snaze mu odříznout cestu – v předklonu a se zbraněmi v rukou drobné postavičky jeho pronásledovatelů.

Když Robert zahýbal okolo zábradlí na vlastní mostovku, postavičky – už s namířeným zbraněmi – za jeho zády překotně zaklekaly. Předklonil se, jak nejvíc to šlo, levou rukou si přidržel nehybnou pravačku a čistě instinktivně začal dlouhými kroky skákat ze strany na stranu.

Ohnivé šípy ho míjely tu zleva, tu zprava, vyhasínajíce několik metrů před ním. Vydržet, ještě chvilku vydržet, opakoval si zoufale – a pak byl najednou z dostřelu. Zvolnil a ohlédl se. Postavičky, daleko zpět, přehradily most střeleckou rojnicí a postupovaly pomalu za ním.

Robert přeskočil zbytky zábradlí oddělující krajní pruh od pásu vyhrazeného pro pěší a rovnoměrně klusal těsně podél vnějšího zábradlí. Takhle už mě nedohoní, pomyslel si spokojeně. Pootočil hlavu a úkosem sledoval panorama za zábradlím. Část vlastního údolí i jihozápadní bok už byly ve stínu a jejich potemnělá zeleň s modravým nádechem nádherně harmonovala se smaragdovou zelení protilehlých svahů, stále ozářených sluncem. Obraz pohody a klidu doplňovala stuha řeky, ve stínu šedá a tmavá, na slunci modrá se žlutými skvrnami mělčin. Ten útěšný pohled, houpající se v rytmu kroků, vyhnal Robertovi z hlavy všechny zmatené myšlenky a zahnal děs. Znovu ho zavalil – jako v poledne v lese – ten drtivý pocit tesknoty a zároveň touhy splynout s tím světem okolo, stát se jeho částí, rozpustit se v něm…

Přeběhne most a bude zachráněn, jak už se jednou v minulosti stalo – vybavil si najednou zcela jasně další vzpomínku. A pak bude mít čas odhalit, kým vlastně je…

Hluboko dole vystřelil zpoza pilířů velký brouk, opsal nad řekou sevřenou zatáčku a s pronikavým svistotem začal stoupat. V polovině výšky mostu se vynořil na hladině slunečního světla, aby s duhově měňavou aureolou rotoru, hnaného v nejvyšších otáčkách, během následující minuty vyložil svůj náklad poslů smrti uprostřed mostu.

Robert se zděšeně zastavil. Všechno se vrátilo – děs, kolotoč v hlavě, ochromující pocit zoufalství a beznaděje. Mozek znovu promítal chaotickou tříšť obrazů, ve kterých stále jen prchá, prodírá se křovisky s mřížovím světelných blesků nad hlavou, potápí se do vody před nalétávajícími heliky a znovu a znovu kličkuje mezi blesky výstřelů jejich výsadků.

Otočil se a kymácivě se rozběhl zpět. Co jsou ty skvrny, sunoucí se napříč mostem? Ťukot v hlavě přešel v pronikavé neustávající zvonění. Mozek neochotně transformoval pohybující se skvrny v nestejně velké postavičky rojnice a vydal příkaz ZPĚT. Jenže nebylo žádné zpět.

Robert se trhavě otáčel sem a tam. Nebylo úniku – z obou stran se neúprosně blížily řady střelců. Klopýtavě se rozběhl napříč mostem. Utéci, utéci, schovat se, schovat se…

Otočil se a potácel se zpět přes jízdní pruhy. Tělo odmítalo poslušnost – narazil do zábradlí oddělující pruh pro pěší – zaklesnut ramenem o sloupek, zůstal na něm viset.

Zvonění ustalo, a jako když po zapnutí elektromagnetu se železné piliny poslušně řadí do obrazců silokřivek, tak i Robertovy myšlenky se řadily do řetězců příčinných souvislostí. Všechno bylo křišťálově jasné. Rob-ert nyní věděl, kdo je on a kdo jsou jeho pronásledovatelé. Věděl, proč je vyděděncem toho nádherného světa okolo a že nemá žádnou šanci stát se jeho částí. Nemá ani žádnou šanci u svých katů a věděl, že ho nelítostně zabijí – bože, jak ABSURDNÍ slovo –, jak už to udělali několikrát předtím. Je pro ně jen směšným šaškem a co oni vědí o jeho agóniích! Nechce to prožívat pořád dokola, ta bolestně mučivá umírání, ta přízračná probouzení na břehu řeky, ta marná přání jen tak prostě žít.

Všechno se v něm vzepřelo – musí skoncovat s tím ponižujícím a nedůstojným nelidským postavením…

Ano – to je ono – má ještě možnost, lidskou možnost osvobodit se, možnost uniknout, uniknout navždy. Rob-ert se zdravou rukou opřel o sloupek zábradlí, překročil je, přešel pruh pro pěší a pak – pak překročil i to druhé zábradlí…

3

Děti pomalu sestupovaly od paty pilíře po stráni dolů k řece. Byly nezvykle tiché, celodenní hra je pořádně unavila a navíc je překvapil její nezvyklý konec. Malý cvalda došel jako první na plochý písčitý břeh kousek po proudu od mostu, kde parkovala vedle sebe dvě helika. Sehnul se k hromadě hrozivě vyhlížejících zbraní – byly to plastikové atrapy s vestavěným školním světelným ukazovátkem –, a když konečně našel svou pušku – kopii winchestrovky –, hodil si ji navyklým pohybem přes rameno. Mezitím dorazili ostatní a rozebírali si zbytek zbrojnice – kopie pirátských hákovnic, mušket, opakovaček, samopalů, pistolí a různých paprskometů. Nakonec zůstaly ležet na písku jen dvě zbraně – přesná napodobenina paprskometu z televizního seriálu Útok Třetí galaxie a hrubý samopal s děrovanou hlavní a velkým bubnovým zásobníkem – znalec zbraní by v něm poznal slavnou „pépéešku“.

„Kde je Petr s Martou?“ zeptal se malý cvalda a palcem, čouhajícím z rozbité tenisky, se dotkl hlavně samopalu.

„Ále, pořád tam nahoře,“ odpovědělo asi o hlavu větší děvče, co přišlo poslední, a trhlo hlavou s krátce ostříhanými vlasy směrem k pilíři, „nevím, co je tam ještě může zajímat.“

Asi stejně velký chlapec v ještě nedávno bílém tričku otevřel dveře bližšího helika a s bouchnutím vhodil dovnitř svou mušketu: „Nejhorší na tom je, že máme po zábavě. A to zrovna začaly prázdniny!“ Práskl dvířky a vracel se k ostatním dětem: „Není to k vzteku? Nepochopím, proč to ten blbec udělal.“

Malý cvalda, kterému došlo, že je ohrožena jejich oblíbená hra, zkrabatil obličej, ale další myšlenka mu opět rozjasnila líčka. „Martinej velkej brácha nám zas pomůže,“ vypískl vesele. „Upraví nám novýho…“

„Houbelec,“ holčička, přibližně stará jako cvalda a chovající v náručí velký kolt Peacemaker, jako by to byla panenka, se energicky vmísila do debaty, „náš Tom říkal, že to bylo naposledy, že už pro nás nic neudělá. Říkal, že je to strašná práce, vyřezávat do plastiku ty okýnka, zasklívat je a pak tam dávat,“ usilovně nakrčila čelo, „ty svět-lo-čiv-ný sen-zo-ry. A stejně už nedělá na šrotišti,“ dokončila celá šťastná, že se jí podařilo vyslovit ta obtížná slova bez chyby.

„Byl to blbec,“ trval na svém chlapec v ještě nedávno bílém tričku, „jako všichni ostatní.“

„Přestaňte už kecat a nastupte,“ ozval se další kluk, pro změnu v ještě nedávno žlutém tričku, vykročil ke vzdálenějšímu heliku a opřel se o trup, „ať se ještě stačíme vykoupat v přehradě.“ Sklonil hlavu a kriticky zkoumal svůj zevnějšek. Prohlídka ho asi neuspokojila, protože se otočil a zahulákal směrem k pilíři: „Peťane, Marto, dělejte, musíme zaletět se ještě vykoupat. Peťaneéé, Martoóó…“

Zbytek dětí zatím nastoupil, jen nedávno ještě bílé tričko se připojilo k vyvolávání: „Peťane, slyšíš, jestli hned nepřijdete, tak vám uletíme. No tak, Peťaneéé, kde jsteéé…“

Oba pohřešovaní, nejstarší z celé party a její vůdci, zatím klečeli proti sobě u betonové stěny tam, kde kdysi stavitelé obnažili skalnaté podloží, aby měli pilíř do čeho zakotvit, a mechanicky se přehrabovali ve střepech plastiku a ostatních rozdrcených součástkách, které bývaly univerzálním robotem typu ERT. Od řeky sem doléhalo volání a pomalu si klestilo cestu do jejich vědomí, zcela zaneprázdněných snahou pochopit.

Konečně se hoch ohlédl na gestikulující postavičky dole na břehu, odložil červenou kostku energetického srdce a podíval se na dívku. Opětovala jeho pohled. Oba věděli, že ta scéna tam nahoře na mostě, kde se před jejich očima proměnil bezhlavě pobíhající plastikový panák jediným skokem v zoufalého, ale přesto odhodlaného a odvážného člověka, je bude pronásledovat celý život.

Brno, květen 1983

Autorská poznámka:

Jedná se o mou celkově druhou povídku, kterou jsem napsal ihned po návratu z prvního Parconu 1983 a po první účasti v CKČ s povídkou Přednáška, která vyšla v e-knize Pád na nebesa i s vysvětlující poznámkou, jak se k ní postavila porota. Nicméně na Parconu 1983 mě oslovil Ivo Železný, redaktor nakladatelství Odeon, a požádal, abych přispěl do jím sestavovaného sborníku povídek českých autorů, jenž pak vyšel pod názvem Návrat na planetu Zemi. Byla to vůbec moje první profesionální nabídka, která způsobila, že jsem psaní začal brát vážně, takže teprve tuto povídku pokládám za seriózní prvotinu.

Nicméně dnes mi zní příliš sentimentálně, s lyrizujícími pasážemi a s přílišným odkazováním na morálku. Prostě jsem začínal a neměl jsem odhad, kam až v textu zajít. Přesto se již v této prvotině objevuje motiv, kterým pak byla nesena většina mých povídek – dramatický vztah mezi emancipujícími se roboty a lidmi, demonstrovaný vhledem do vnímání robota, respektive androida, pokus zobrazit rodící se psychiku této umělé bytosti, která by se nutně musela vymezit vůči lidem, najít si mezi nimi místo a nepochybně svést boj o modus vivendi, jaký zdánlivě marně svádí i hrdina této povídky. Sice prohrává, ale svou obětí pronásledujícím dětem jednoznačně ukázal, kde jsou morální hranice, které nelze ve vztahu k robotům překračovat.

A čím jste vy?

„Ach, ano, ano,“ řekla červená čapka. „Dick a Dorotka, ale čím jste? Myslím ve skutečném životě. My jsme badatelé a námořníci.“

Arthur Ransome,

Zamrzlá loď kapitána Flinta (překlad Zora Wolfová)

„Říše svobody se začíná ve skutečnosti teprve tam, kde se přestává pracovat pod tlakem nouze a vnější účelnosti; podle povahy věcí tedy leží mimo sféru vlastní materiální výroby… Svoboda v této oblasti může být pouze v tom, že zespolečenštěný člověk, sdružení výrobci, řídí tuto svou výměnu látek s přírodou racionálně, podřizují ji své společenské kontrole, místo aby jí byli ovládáni jako slepou silou; uskutečňují ji s nejmenším vynaložením sil a za podmínek, které jsou jejich lidské přirozenosti nejdůstojnější a nejadekvátnější. Ale přesto to spadá stále do říše nutnosti. Za ní se začíná rozvoj lidských sil, který je sám sobě účelem, pravá říše svobody…“

Karel Marx, Kapitál

„Součástí pozitivní prognostické úlohy vědeckofantastické anticipační literatury socialistického světa je i formování ideálu socialistického člověka blízké i velmi vzdálené budoucnosti.“

Ludvík Souček,

Literární měsíčník 6/1978

Věnováno v pokoře božstvu trolejbusové linky č. 137, kde mne to všechno napadlo.

1

Pohled na mrtvolu není nikdy příjemný, obzvláště pak ne ráno na lačný žaludek, kdy člověk ještě za tmy vypadne beze snídaně z paneláku, aby stihl ten svůj k prasknutí nabitý trolejbus. Pan inženýr Bernášek sebou trhl a chvilku mu trvalo, než jeho stále napůl spící mozek zpracoval nezvyklý obraz, zploštěle pruhovanou hromádku, rýsující se nezřetelně na dlaždicích klepadlové plošiny vpravo od vchodu v unaveném světle jediné široko daleko svítící lucerny.

„No nazdar,“ naprázdno polknul, „no nazdar,“ ulevil si ještě jednou, když pochopil, co vlastně vidí. U trubkové konstrukce klepadla spočívalo jako zapomenutá loutka zkroucené tělo v pruhovaném pyžamu, hlavu vtištěnu do okrouhlé skvrny, jako by to byla svatozář. Pánbu zaplať, že leží obličejem dolů, pomyslel si, když si s dalším zpožděním uvědomil, co tu hlavu nebožtíka věnčí.

Automaticky pohlédl vzhůru, ale všechna okna v dohledu byla zavřena. Neznamenalo to mnoho, dům měl pětadvacet pater a jeho vršek se nyní, před šestou hodinou podzimního rána, zcela ztrácel v temnotách. Neměl ten pohyb dělat. Neměl zvedat hlavu. Musel si v sobě vyrazit nějaký klín či co, změkly mu nohy a připadal si najednou jako vykostěné filé.

„K čertu,“ zabručel si pro sebe, „snad se tady nesložím,“ a nejistě vykročil, jako by se znovu učil chodit, po místy propadnutém chodníčku pryč od domu, pryč od mrtvoly.

Tento týden přišel už jednou pozdě, a navíc ho včera šéf nachytal, šel už jistěji a mohl přidat do kroku, když si na úředním xeroxu kopíroval plány Predestinace, vlajkové lodi cara Petra. Dnes nesmí přijít za žádnou cenu pozdě, a od železné bedny, která nyní trůní v trolejbuse místo řidiče, nemůže očekávat, že by přijela na zastávku se zpožděním, nebo dokonce akt milosrdenství, že by na jeho úpěnlivé mávání zastavila mimo stanici.

Švihl rukou s hodinkami před oči a dal se do čilého klusu. Občanské ctnosti to opět prohrály. Proč by to měl být právě on, kdo ohlásí nález mrtvoly? Proč by se měl nechat tahat po stanicích VB a podepisovat nesčetné množství různých formulářů a kopií protokolů o smrti někoho, koho vůbec neznal a komu stejně není pomoci? Proč by zrovna on měl padnout do bubnu byrokratické pračky těžkopádných výslechů s neustále se opakujícím koloběhem pitomých otázek?

Jenom ať si tu mrtvolku najde někdo jiný, myslel si, když pádil přes parčík ke hlavní komunikaci sídliště, zdáli byla už vidět světla blížícího se trolejbusu, můžu vždycky tvrdit, že jsem si jí nevšiml, vyhnal z hlavy poslední pochyby, když závěrečným spurtem obíhal zablácenou záď elektrovozidla, aby se vmáčkl na obvyklé dva čtvereční decimetry stupátka těsně za dveřmi.

Ve zřejmé nedostatečnosti městské dopravy se rozpustily beze zbytku i jeho občanské nedostatky a inženýr Bernášek se poprvé od okamžiku, kdy po násilném probuzení, sotva na prahu vědomí, zamáčkl tlačítko budíku, cítil téměř spokojeně. Svět opět zapadl do obvyklých kolejí, držadlo na harmonikovitých dveřích ho tlačilo do zad stejně bolestivě jako vždy, takže se mohl oddat pravidelným trolejbusovým meditacím. Střídal všechny tři oblíbené náměty, avšak u žádného se mu nepodařilo zakotvit. Pořád se mu tam pletla ta mrtvola.

Začal se vzpomínkami na svou bývalou ženu – kde udělal chybu v jejich vztahu, a když si vzpomněl, kolikrát si ji přál vyhodit z okna, rychle vycouval. Nemohl se soustředit ani na veledůležitý problém, zda má Predestinaci stavět s rozpůleným trupem, nebo se na ni vůbec vykašlat a začít stavět Revenge, nedařilo se mu zakotvit ani u otázky, ke které se vrátil jako zbytečně mrštěný bumerang, neboť měla velmi blízko k tématu prvnímu. Čeho vlastně dosáhl v životě, jaké má skóre po prvním poločase, se čtyřicítkou na krku? Je opravdu životní ztroskotanec, bez vily a bez chalupy, jak tvrdí jeho bývalá žena? Je opravdu budižkničemu a blbec k tomu, jak se vyjadřuje, neboť neudělal žádnou kariéru a i po patnácti letech zaměstnání je pořád řadovým programátorem analytikem, jakých je dvanáct do tuctu? Podívej se na, a jmenovala nějakého jejich známého, ten už je náměstkem, a co ty, syčela, jenom si hraješ s těmi lodičkami! A pak mu rozdupala Victory, čímž bylo pět set hodin mravenčí práce a jedno manželství v háji.

Nemohl si pomoci, nedokázal pochopit, proč by měl třeba usilovat o to, aby se časem stal kupříkladu ředitelem jejich krajské pobočky Ústředního sociologického úřadu, když už na své dopředu naplánované a stokrát prověřené činnosti řadového pracovníka neshledával nic romantického, nic lákavého, nic, co by mělo být smyslem a jedinou náplní jeho života.

Na druhé straně se nedalo říci, že by svou práci nenáviděl, někdy to bylo docela zajímavé, a samozřejmě měl radost, když se mu podařilo vyřešit nějaký úkol. A právě v tom to bylo, co ho hnětlo, vždy po přečtení první stránky novin si vyčítal tu svoji obojakost, tu neschopnost vidět v práci jediný smysl života, a měl proto pocit, že je nějaký vadný, neboť ty novinové ctnosti v sobě nenalézal, ať hledal, jak hledal. Toho odpoledne se vracel domů se zesíleným pocitem viny, a snad proto porušil pravidla panelákové etikety a vmáčkl se do výtahu společně s odbarvenou zrzavou dámou, která bydlela v rozsahu plus minus pět pater od jeho jednopokojáku. Dámě asi jeho přítomnost nevadila, poněvadž vzápětí sama porušila další pravidlo panelákové etikety, přikazující nezúčastněně hledět na dřevotřískovou imitaci výtahové stěny, a sama se na něj obrátila.

„Už to víte, pane inženýre,“ odkud mě ta ženská zná, vyděsil se Bernášek, „co se tady dneska stalo? Představte si, pan Mikula, víte, ten co bydlí ve dvaadvacátým, vyskočil z okna,“ oznámila se spikleneckou důvěrností událost, která bude patřit po první lásce, účasti v televizní soutěži, dvou zkonzumovaných manželstvích, zájezdu s Čedokem do Francie a vysouzeném bytu mezi sedm divů jejího života, a inženýr Bernášek se uklidnil, to už znal, nemusí vůbec odpovídat, stačí jen občas přikývnout a stejně se všechno doví.

„Našel ho domovní důvěrník na dlaždičkách u klepáče, lidi povídali, že vypadal no hrůza,“ repetila zrzavá dáma dál, takže byl vhodný okamžik na přikývnutí, „že prý to udělal kvůli mladý holce. To víte, starej ještě moc nebyl, co to je dneska pětapadesát,“ vrhla na inženýra Bernáška koketní pohled, zákeřný jako dýka ukrytá pod pláštěm, „a peněz měl taky dost. Dali ho sice předčasně do důchodu, ale že prý byl nějakej hrdina socialistický práce,“ výtah se zastavil, avšak tok informací z hrdla zrzavé dámy ne, „víte, jakej musel mít důchod?!“

„Asi slušný,“ zmohl se inženýr Bernášek na krátké přitakání, leč zrzavá dáma se nedala rušit ve svém recitativu: „Ti starší chlapi jsou dnes jako posedlí po holčičkách. Von není na sídlišti jedinej případ, množí se to tady jako houby po dešti,“ vklouzla ještě jednou z chodby zpět do kabiny a podnikla na Bernáška další plynový útok svým parfémem, „minulý týden se jeden takový předčasný důchodce,“ začala najednou mluvit spisovně a sladce se na Bernáška usmála, „otrávil práškama ve vedlejším bloku, a přitom měl v Čechách čtyři vnuky,“ zase ten cukrblik, „to jsou věci, co tomu říkáte, pane inženýre?“

„Na shledanou,“ returnoval inženýr Bernášek co nejlhostejnějším hlasem a dáma s perfektně skrytým zklamáním lvice, minuvší se kořistí, se majestátně odvlnila od výtahu.

Doma se sice pan inženýr Bernášek obklopil jako obvykle bohužel ještě ne úplnými výkresy dvoupalubního padesátidělového korábu Predestinace, jehož padesátkrát zmenšený model se měl stát další obětí jeho modelářské vášně a přinést mu konečně kýženou zlatou medaili z mistrovství NAVIGA, avšak myšlenky mu neustále utíkaly k rannímu zážitku. Uvědomil si, že o ani ne jeden den mrtvém panu Mikulovi, s kterým navíc žil pod jednou střechou, ví daleko méně než o Fedoseji Sklajevovi, o tom před více než třemi sty padesáti lety zemřelém loďařském mistru cara Petra Velikého. Najednou mu to připadalo nespravedlivé. Vždyť po pravdě řečeno, o panu Mikulovi neví nic, a nebýt té zrzavé drbny – musí si zapamatovat, že bydlí dvě patra pod ním a mohla by být nebezpečná –, neznal by ani jeho jméno. A přitom ten člověk musel mít zatraceně vážný problém – když skočil z okna.

Nepřítomně zíral na výkres žebrorysů Predestinace, mistrovského díla výše zmíněného Sklajeva, avšak nemyslel na ně ani na jeho tvůrce, nemyslel ani na současně největší problém jejich modelářského klubu – že jim nemá kdo soustružit miniaturní dělové hlavně z bronzové kulatiny –, myslel na tu zhroucenou postavu, jak tam ráno pomuchlaně a zmačkaně ležela – jako nepotřebný, do zákulisí odhozený maňásek.

Po večeři a poté, co obsloužil svou jednoduchou domácnost, si pustil televizi. Zprávy byly stejné jako vždy. Všude se úspěšně zaváděly nové technologie, všude se plnil plán, pouze podzimní orby se nám trochu opozdily, není se co divit, celý týden pršelo; byla uvedena do provozu další plně robotizovaná továrna, říkal právě moderátor a obrazovka ukazovala liduprázdnou halu s čile se vrtícími stroji, a inženýra Bernáška napadlo, ostatně jako vždy při poslechu televizních zpráv, jaká je vlastně informační hodnota takových stereotypně se opakujících oznamů, když platí definice, že množství informace je dáno mírou její nepravděpodobnosti? Ale tato podmíněně reflexní, každý večer se opakující banální myšlenka byla vzápětí vytlačena oslňujícím nápadem.

„Jsem blbec,“ nabídl dialog nic nechápajícímu moderátorovi na obrazovce, „jsem blbec, ale ty, kamaráde, taky,“ pomstil se za nevšímavost postavě, drmolící cosi z obrazovky o pěstování ovocných stromů za polárním kruhem. Už od rána věděl, že jeho mysl, přece jen deformovaná povoláním analytika, by nesnesla, aby odsunul stranou otázku sebevraždy důchodce Mikuly, když už se mu uhnízdila v hlavě, a nyní ho napadlo, jak se do ní pustit. Když uléhal, uvědomil si s úžasem, že se těší na ráno, na to, až ho budík surově vyburcuje ze snu. Po dlouhé době se nemohl dočkat, až půjde do práce.

2

„Dnes zůstávám přesčas,“ šokoval druhý den napřed svého šéfa a poté i kolegu Pepu, se kterým sdílel společný kutloch a se kterým se neustále hádal o jediný terminál, krčící se společně s otlučenou mozaikovou tiskárničkou na odrbaném stolku, pamatujícím si ještě z mladších dob váhu věžovitých psacích strojů značky Underwood.

Právě o ten terminál šlo, potřeboval u něho zůstat sám, nemohl riskovat, aby se mu v rozhodujícím okamžiku šéf nebo i Pepa podívali přes rameno. Nebude to sice poprvé, co mu přijde toulat se po zakázaných luzích utajovaných informačních souborů, ale předchozí případy byly učiněné prkotiny proti tomu, k čemu se chystá nyní. Nelze přece srovnávat, když se několikrát „proboural“ do archívu Státní knihovny, aby zjistil, zda mobiliáře českých hradů a zámků neskrývají nějaké knihy o stavbě válečných lodí ze 17. a 18. století, s tím, co bude muset provést dnes odpoledne. Měl neblahé tušení, že bude muset proniknout i do archívů Veřejné bezpečnosti, a to bylo daleko víc, než si troufly jeho kolegyně, když si zjišťovaly měsíční platy ministrů české vlády, a ty drzejší dokonce platy ministrů vlády federální, aby o tom pak dlouhé týdny závistivě kdákaly.

Celé odpoledne věnoval strategické přípravě, tipování databank, tedy jinak řečeno vyhledávání informačních souborů, umístěných po celé republice v pamětech různých počítačů a spojených kabely dálkových přenosů. Samozřejmě, že přístup k databankám byl střežen ještě důkladněji než princezny zlými draky v pohádkách Boženy Němcové, ale díky českému smyslu pro zvyšování entropie (jako by to vesmír ještě potřeboval), vydávajícímu obzvláště nádherné květy v tak důvěrné instituci, jako byla jejich, neměl inženýr Bernášek žádné potíže se získáváním tajných hesel pro příslušné archívy a databanky.

Zbytek pracovní doby věnoval čtení příručky operačního systému, aby si osvěžil zásady a vzpomněl si na slabiny bezpečnostního programu, kterých využije k zametání stop. Rozhodl se pevně, že na zpětné dotazy se bude hlásit šifrou jistého člena vrcholného orgánu. Asi před rokem, ihned po propojení jednotlivých počítačů do celorepublikové sítě, si ji čistě ze sportu vydekódoval.

„Co blbneš, vole,“ vyděsil se Pepa, když mu o půl čtvrté s grimasou a držením těla portýrů už zase existujících podniků podával inženýr Bernášek ušanku a kabát, avšak ten, se sklopenýma očima zcela ve stylu služebných duchů, byl soustředěn na jedinou myšlenku, vypadni, pitomče, vypadni, pitomče…

Jakmile Pepa podlehl jeho mentálním silám a zaklaply za ním dveře, vrhl se inženýr Bernášek jako fretka k terminálu a spustil na něm úlohu o účasti na prvomájových průvodech za posledních čtyřicet pět let včetně rozboru třídního původu účastníků, a sotva rozjel tento zastírací program, deklaroval si terminál ještě jednou, pod vymyšlenou adresou, a poté se vrhl ke stolu pro své dopolední poznámky.

„Aha, telefon,“ vzpomněl si při pohledu na přístroj a uplatnil častou fintu kolegyně Bortové, kočičky č. 1 jejich ansámblu. Vytočil ruče číslo šéfa, a když dlouhodobé vyzvánění stvrdilo jeho nepřítomnost, odložil jemně sluchátko a s nedočkavým výrazem kluka, otevírajícího krabičku s novým angličákem, se sesunul do židličky před terminálem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Královna Šumavy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.