František Novotný

Ramax

Povídky z konce druhého tisíciletí

svazek III.

Nová vlna

2021

© František Novotný, 2021

Cover illustration © Miloslav Havlíček, 2021

© Nová vlna, 2021

ISBN 978-80-88343-31-8

Předmluva k elektronickému vydání

Počet čtenářů, kteří dávají přednost elektronické verzi knihy před tištěnou, je dnes tak vysoký, že je v zájmu každého autora, aby o elektronickou verzi svého díla usiloval, abych tak řekl, i se zpětnou platností. Proto jsem uvítal, když mi nakladatelství Nová vlna v osobě Zdeňka Rampase nabídlo, že vydá v elektronické podobě mé rané povídky, z nichž některé ani knižně nevyšly. Čtyřicet povídek, které jsem na začátku své literární dráhy napsal, většinu ještě za minulého režimu, jsme se rozhodli rozčlenit do tří elektronických sbírek, z nichž dvě zhruba kopírují uspořádání papírových antologií Nešťastné přistání a Ramax a třetí bude nově vytvořena pod názvem Královna Šumavy. Některé povídky z mé papírové sbírky Bradburyho stín jsou zařazeny zde, ty, co se odehrávají v kosmu, budou přiřazeny k elektronickému Ramaxu a zbytek bude obsahovat elektronická antologie Královna Šumavy. Avšak elektronické verze nejsou jenom účelovým přemixováním povídek, které již vyšly papírově, neboť budou obsahovat i texty, které byly z různých důvodů vyřazeny, v tom nejhorším kvůli komunistické cenzuře.

Tato sbírka s názvem Pád na nebesa obsahuje hlavně povídky z mé prvotiny Nešťastné přistání, která vyšla v roce 1988, a svou pestrostí žánrů je vlastně průřezem mé povídkové tvorby. V knižní podobě zde vůbec poprvé vychází má první povídka Přednáška, kterou jsem napsal v roce 1983, abych se zúčastnil Ceny Karla Čapka. Také většina dalších povídek byla napsána pro tuto literární soutěž, takže jsem se zařadil do okruhu autorů Ceny Karla Čapka, jak se dnes v historii československé sci-fi označují lidé, kteří začali psát v 80. letech minulého století a vytvořili svébytné literární prostředí, které nahradilo předchozí éru několika málo osamělých spisovatelů sci-fi, jako byl například Josef Nesvadba.

Jádrem sbírky jsou dlouhé povídky Človíčku, chci tě ještě slyšet se smát, titulní Pád na nebesa a Legenda o Madoně z Vrakoviště. Všechny čerpají ze stejné vize postkatastrofického světa vzdálené budoucnosti a tvoří jakýsi triptych. Je to vůbec poprvé, kdy takto souhrnně vycházejí v jedné sbírce, před rokem 1989 to kvůli cenzuře nebylo možné. K nim se řadí i povídka Břitvoruký Jack, i když je zcela jinak laděna. Další zařazenou povídkou dänikenovského zaměření je Nešťastné přistání, jejímž námětem je dilema, zda mají vyspělé civilizace, schopné kosmických letů, zasahovat do vývoje civilizací méně vyvinutých, nebo dokonce civilizace vytvářet. Totéž téma rozvíjí v jiné variaci i povídka Světadárce. Kromě Krajiny dětství jsou ostatní texty v této sbírce hříčky a satiry, z nichž je asi nejvýznamnější humoreska Záhada linky Paradise. Je zde zařazen i astronomický kvíz Askerův objev, napsaný pro časopis Ikarie.

Druhá elektronická sbírka Ramax by měla obsahovat novely a povídky z papírové antologie Ramax a další díla s námětem kolonizace vesmíru, kdežto třetí elektronická knížka pod názvem Královna Šumavy by měla kromě titulní dlouhé povídky zahrnovat další texty odehrávající se na Zemi, zhusta jinotaje na minulý režim s ironickým podtónem, k čemuž autory CKČ nutila doba.

František Novotný

V Praze 5. července 2014

Úvod ke knize Hvězdné hry

Třicet pět povídek, které jsem na začátku své literární dráhy napsal, většinu ještě za minulého režimu, jsou v této antologii rozčleněny do tří tematických souborů, z nichž dva zhruba odpovídají uspořádání knih Nešťastné přistání a Ramax a třetí pod názvem Královna Šumavy zahrnuje povídky, které jsou převážně alegoriemi a satirami na komunistický režim. V závislosti na námětu jsou některé povídky z antologie Bradburyho stín, která mi vyšla jako třetí knížka, přemístěny do prvního souboru Pád na nebesa, další, jež se též odehrávají v kosmu, obsahuje soubor Ramax, a zbytek této antologie našel místo v části Královna Šumavy. Nové řazení není však jen účelovým přemixováním povídek, které vyšly v mých povídkových sbírkách, neboť konečně obsahuje i texty, které byly z různých důvodů vyřazeny, v tom nejhorším kvůli komunistické cenzuře.

Jako první je zařazen soubor Pád na nebesa, do něhož jsem zahrnul hlavně díla z mé prvotiny Nešťastné přistání, jež vyšla v roce 1988, a svou žánrovou pestrostí je vlastně průřezem mé povídkové tvorby. Nicméně v knižní podobě zde vůbec poprvé vychází má první povídka Přednáška, kterou jsem napsal v roce 1983, abych se mohl zúčastnit Ceny Karla Čapka. Také většina dalších povídek byla napsána pro tuto literární soutěž, čímž jsem se zařadil do okruhu autorů Ceny Karla Čapka, jak se dnes v historii československé sci-fi označují lidé, kteří začali psát v 80. letech minulého století a vytvořili svébytné literární prostředí, které vystřídalo předchozí éru několika málo osamělých spisovatelů sci-fi, jako byl například Josef Nesvadba.

Jádrem úvodního souboru jsou dlouhé povídky Človíčku, chci tě ještě slyšet se smát, titulní Pád na nebesa a Legenda o Madoně z Vrakoviště. Všechny čerpají ze stejné vize postkatastrofického světa vzdálené budoucnosti a tvoří jakýsi triptych. Je to vůbec poprvé, kdy takto vycházejí spolu, před rokem 1989 to kvůli cenzuře nebylo možné. K nim se řadí i povídka Břitvoruký Jack, i když je zcela jinak laděna. Další zařazenou povídkou dänikenovského zaměření je Nešťastné přistání, jejímž námětem je dilema, zda mají vyspělé civilizace, schopné kosmických letů, zasahovat do vývoje civilizací méně vyvinutých, nebo dokonce civilizace vytvářet. Totéž téma rozvíjí v jiné variaci i povídka Světadárce. Kromě Krajiny dětství jsou ostatní texty této části hříčky a satiry, z nichž je asi nejvýznamnější humoreska Záhada linky Paradise. Je zde zařazen i astronomický kviz Askerův objev, napsaný pro časopis Ikarie.

Do druhého tematického souboru Královna Šumavy jsem zařadil drobnější práce, jejichž dějištěm je Země a „blízký vesmír“. Zde uveřejněné texty pokrývají celé období mé povídkářské tvorby, od první otištěné povídky (Pojďme si hrát na hoňku ve sborníku Iva Železného Návrat na planetu Zemi) z roku 1983 až po poslední, kterou jsem napsal v polovině devadesátých let (No difference, Tělesné předpoklady). Hodně povídek v této sbírce má ironický podtext, anebo to jsou satiry na komunistický režim, což byla disciplína, jíž se do roku 1989 věnovali všichni autoři z okruhu CKČ. V tomto ohledu je asi nejlepší povídka Jak jsme si pořídili auto, a satirou je i titulní Královna Šumavy, která poprvé vyšla roku 1988 v antologii Lovci zlatých mloků. Tehdy ji vydalo nakladatelství Mladá fronta a z prací autorů CKČ ji sestavil vynikající redaktor Vojta Kantor (mimo jiné tvůrce slavné edice detektivek Smaragd, tištěných na zeleném papíru). Vojta Kantor se stal literárním patronem autorů okruhu CKČ a zařazením mé povídky Královna Šumavy, byť na sklonku Husákovy normalizace, prokázal odvahu, neboť se jednalo o satirickou alegorii na komunistický režim.

Když jsem se rozhodl, že začnu psát sci-fi, měl jsem jiné plány. Chtěl jsem vytvořit pásmo povídek a románů, které bude líčit anabázi lidstva při dobývání kosmu. A to v rozsahu několika tisíciletí. Hodlal jsem pracovat s vesmírem, kde nebudou žádní mimozemšťané, neboť stále zastávám názor, že lidská agresivita zcela stačí, aby dějiny vesmíru s jedinou lidskou rasou byly dostatečně pestré, a přiznejme si, také dosti krvavé. Předpokládal jsem, že vesmír by se mohl stát útočištěm různých sekt a společenství, chtějících prosadit jiné zákony a životní zvyklosti než ty, které platí na Zemi. Ostatně tak tomu bylo při osidlování Nového světa – první velkou komunitou, která přesídlila do Severní Ameriky kvůli náboženské nesnášenlivosti, se stali angličtí puritáni. Odstěhovali se tam také Moravští bratři a štěstí tam hledaly i další náboženské sekty, připomeňme si populární mormony. Totéž se týká společenských experimentů na bázi utopického socialismu, zde je možno zmínit kolonii New Harmony, kterou v Americe založil v roce 1825 Robert Owen, aby po pár letech neslavně skončila. Díla, vycházející z tohoto paradigmatu, rozsáhlejší a převážně z „hlubokého vesmíru“, nalezne pak čtenář v třetím tématickém souboru s názvem Ramax.

Dá se předpokládat, že kdyby na Zemi kupříkladu zapustil kořeny militantní feminismus, vznikl by jako reakce i militantní machismus, jehož stoupenci by neváhali založit si ve vesmíru vlastní kolonii, posléze i civilizaci. A to je sociální pozadí úvodní povídky Růže v očích, která představuje ryze mužský svět, jehož příslušníci se množí klonováním. Tato povídka je ironickou hříčkou, avšak časově ji předcházela novela Hvězdné hry (též známá pod názvem Andros podle domovské planety civilizace mužských klonů), jež pojímala toto téma se vší vážností. Snažil jsem se domyslet vývoj takové společnosti a jaký by měla vztah ke zbývajícím lidským světům. Vyšla mi tvrdá konfrontace, která pro Andros končí špatně. Chtěl jsem líčit historii této planety a její civilizace jaksi zpětně, uvažoval jsem o románu, který by pojednal poslední válku Androsu proti ostatním vesmírným koloniím, ale jako u mnoha jiných námětů zůstalo jenom u projektu.

Z téhož výhradně lidského vesmíru čerpá nejen povídka Hvězdné hry, ale též titulní novela této části Ramax. Vychází z představy, že ani ve vesmíru se člověk nezbaví své agresivity, takže rostoucí a mohutnějící vesmírné kolonie se napřed osvobodí z vlivu a područí mateřské Země, aby se, rozrostlé do obřích impérií, utkávaly v nekončícím cyklu gigantických kosmických válek. K tomu účelu jsem si promýšlel různé generace kosmických křižníků, od plně mechanických konstrukcí přes mechanickorostlinné hybridy až k plně biologickým plavidlům, která rostou a po bitvě se hojí. Bylo to o dost let dříve, než tvůrce amerického seriálu „Hvězdná brána: Atlantida“ napadlo uplatnit tuto myšlenku v kosmických lodích upířích Wraithů, terorizujících galaxii Pegasus. Novela Ramax řeší jednak strategický problém, kam umístit loděnici stavějící kosmické křižníky, aby místo odstrašování agresorů se pro ně nestala lákadlem, jednak se zabývá důsledky situace, v níž je člověk pokládán za Boha, tvůrce těch ostatních, v daném případě robotů – dělníků v loděnici. Mohl by vůbec člověk dostát takové roli? – je ústřední otázka, na niž tato novela hledá odpověď. Spolu s povídkami v části Pád na nebesa jsem chtěl těmito díly vytyčit teritorium kosmické anabáze člověka, a to spíš časově než prostorově. Krach této lidské expanze líčí v první části uvedený triptych povídek Pád na nebesa, Madona z Vrakoviště a Človíčku, chtěl bych tě ještě slyšet se smát (viz e-book Pád na nebesa), kdežto povídku Jméno pro planetu lze pokládat za počátek tohoto tažení o několik tisíc let dříve.

Z poněkud jiného hnízda je novela Bradburyho stín, i když nic nebrání, aby i ona byla zařazena do mé verze lidského vesmíru. Pohrává si s výjimečným postavením Marsu v mýtech a okultních naukách, ale je také mým holdem Ray Bradburymu. A konečně do tohoto literárního vesmíru zapadá i poslední povídka této sbírky s názvem Sonda do myslí předků. Zvolil jsem pro ni formu, se kterou přišel Stanisław Lem v knížce Pomyslná velikost, jež obsahuje úvody k nenapsaným knihám. Má povídka je pak anonce na memoáry člověka, který žil v pradávných dobách studené války a kromě reflexe na současné politické dění, na vlastní život, měla sloužit jako pojítko mezi reálným světem a tím literárním, v němž se pochopitelně jeví jako dálná a bájná minulost. Je to také obdoba Přednášky, mé vůbec první povídky.

Avšak ani jako předchozí soubory není Ramax v tomto svazku jenom reedicí antologie Ramax, která vyšla v roce 1992 v nakladatelství AF 167. Kromě již zmíněných děl zde čtenář nalezne titulní povídku z antologie Bradburyho stín (AF 167, 1991), ale hlavně díla, která doposud knižně nevyšla – povídku Sonda do myslí předků, krátkou pointovou povídku Jsem hodný, tichý chlapec a její obdobu Nejstarší vzpomínka, jež vyšla ve fanzinu Základna 2. Dá se říci, že spolu s nakladatelem jsme do tohoto souboru soustředili povídky a novely, které se odehrávají ve vzdálené budoucnosti, v hlubokém kosmu, aby vykolíkovaly dějiny lidské expanze do vesmíru, jež jsem hodlal svým dílem vyprávět.

Jak vyplývá z výše uvedeného, valná část mých povídek vyšla ve třech sbírkách (Nešťastné přistání, Bradburyho stín, Ramax) ještě v minulém století, ostatní ve fanzinech, časopisech a antologiích různých editorů. Po roce 2000 jsem povídky prakticky přestal psát a udělal jen pár výjimek, když mě oslovili editoři, kteří chtěli mít moji povídku ve svém sborníku. Tak jsem pro sbírku Je dobré být mrtvý (2000) editorů Marka Dobeše a Jiřího Pavlovského přepracoval jednu kapitolu Valhaly do povídky Knihovna a chrám, do antologie Imperium Bohemorum (2007) Ondřeje Müllera napsal novelu Útok na oceán a pro Ondřeje Jireše do jeho sborníku Memento mori (2009) povídku Nový svět, která je zařazena i zde.

Na závěr bych se ještě rád zmínil o textových úpravách. Provedl jsem jich jen minimální množství, a to pouze na stylistické úrovni. Někde jsem zjednodušil slovosled, jinde zmenšil příliš velký počet přechodníků. Zápletky a dějové linie zůstaly beze změny. Zcela nově jsou na závěr každé povídky přidány autorské komentáře, v nichž jsem se snažil zachytit podněty, jež k vzniku té které povídky vedly.

Teprve spolupráce s nakladatelstvím umožnila vydat mé povídkářské dílo v ucelené formě, ve třech souborech této knihy, v nichž jsou prakticky všechny mé povídky obsaženy a čtenář je nemusí hledat po časopisech a různých antologiích, nemluvě o textech, které doposud buď vůbec nevyšly, nebo jen v dnes těžko přístupných fanzinech. Tato kniha pak představuje pomyslnou tečku za mou povídkářskou tvorbou před koncem minulého tisíciletí.

FN

Ramax

Růže v očích

… není známo, jaký osud zavál člověka Gard’na na planetu Andros. Byl to muž, a to stačilo, k nim byla vláda Androsu štědrá, mohli sestupovat k povrchům oběžnic podle libosti a naopak, mohli je i opouštět podle svých chutí, ať už jako obchodníci, prospektoři, průzkumníci, žoldnéři, či prostě jenom tak, pro zábavu a potěšení.

Ženští lidé tato práva neměli. Přesněji řečeno, nebylo nikoho takového, kdo by se jich mohl dožadovat, Andros byl totiž čistě mužský svět a pobyt na jeho povrchu se žádnému ženskému člověku nepovoloval. Pravda, existovaly výjimky, manželky a družky diplomatů, náhodné cestovatelky a někdy i členky oficiálních misí, neboť na ostatních planetách Federace se vyskytovaly oba typy člověka v rovnovážném počtu, avšak těmto ojedinělým případům byly k pobytu vyhrazeny toliko vymezené obory, a v nich navíc každého ženského člověka diskrétně sledovaly k tomu určené stroje.

Někteří tvrdí, že Gard’n začal svou činnost za panování klonu Ereqi, leč není známo, jak dlouho žil na Androsu už předtím a zda už tehdy projevoval podivínství. Těžko se dá cokoli zjistit, neboť na mužské planetě byla dovolena všeliká lidská podivínství, i když je záhodno uvésti, že hlavní zálibou Androsanů byla hvězdoplavba a pěstování technik s ní spojených. Oni sami pak pokládali rodnou planetu za pouhou základnu, za těsné hnízdo, místo vhodné toliko k opeření – k vyučení se tajům ovládání kosmických korábů a k osvojení umění, jak dobývat kosmické dálavy. A samozřejmě za místo, kde štěpili sami sebe v klony, přičemž každý byl sobě otcem i bratrem současně.

Netřeba nám žen, hlásali, avšak toto je záležitost, o níž cti dbalý robot nemudruje, natož o tom, proč přes svou proklamovanou nezávislost se neobešli bez ženských loutek. Vyráběli je ve velkém počtu jako vedlejší produkt klonovacích technologií, v takové dokonalosti, že byly k nerozeznání od skutečných ženských člověků. Nazývali je amilami a zpravidla i brali na toulky vesmírem.

Snášejí dobře cestování, neklevetí a nepletou se nám do našich záležitostí, mají pokorné oči, neznepokojují nám mysl a nejsou schopny uvrhnout naše duše do zoufalství a srdce do zajetí, jak zhusta činí ženy mužům na jiných planetách, přitom jsou příjemné našim tělům – a více si nežádáme. Proto zakazujeme skutečným ženám přístup do našeho světa, neboť skrze dokonalost našich amil bychom je od nich neodlišili a opětovnému upadnutí do otroctví pudů se neubránili. A býti otrokem je nedůstojné každé rozumné bytosti, jež svou patou, tak jako my, deptá hvězdný prach.

Takto mluvili ti vynikající konstruktéři, stavitelé rychlých korábů, zdatní dobyvatelé a genetici, takto se přesvědčovali navzájem všichni muži androských klonů, a dál si žili po svém, věnujíce se svobodně početným zálibám, ať již v kosmu, či na povrchu mateřské oběžnice.

Proto se nikdo nepozastavil nad počínáním Gard’na, když na prosluněném pobřeží Rovného moře, v dosahu jeho vlhkého dechu, panenský pozemek si vyklučil a pichlavými keři v mnoha řadách osázel. Sám pak o keříky pečoval, dovedně jejich větvičky zaštipuje, až se mnoha květů dočkal, květů bílých, květů žlutých jako slunce prapůvodní vlasti, ale i růžových, fialových a modrých. Avšak nejkrásnější byly květy rudé – rudé jako krev, jež z člověka prýští, když se o ostny těch krásnokvětých keřů poraní, což se i Gard’novi zpočátku často stávalo. Leč ani o tyto věci cti dbalý robot, tělesných šťáv nemaje, nedbá.

Někteří říkají, že ještě než se Gard’n rozhodl pěstovat růže, tak se totiž ty rostliny s krásnými květy nazývají, byl předveden před Tribuna, to jest před otce senátora, majícího na starosti blaho lidu, a ten pravil: „Bylo mi řečeno, že již dlouhá léta se po Androsu potuluješ a nic řádného nekonáš, hvězdy nenavštěvuješ, prostory kosmické nezkoumáš, rychlé koráby nestavíš, ani do Floty jsi se nenechal naverbovat, abys při dobývání cizích světů pomohl. Také v Knize klonů záznam nemáš, a pročež, v klon nerozštěpen, žádnou amilu nevlastníš. Proč alespoň to poslední neučiníš a v samotě, rozkošného přátelství zbaven, žiješ? Chápej, že můj úřad má starost o tvé blaho.“

„Ctihodný otče, netoužím po amile, neboť prázdné jsou jejich oči, jako hluboké studny, kde voda vyschla, a proto radši žiju sám, než bych do těch pustých šachet, neschopných třpyt byť jen jediné hvězdy odrazit, marně nahlížel. Vím, že vy hvězdný třpyt na obloze hledáte a nacházíte, to jest ten lesk, který vás blaží a kterému dáváte přednost, ale mne z takového pohledu závrať jímá,“ traduje se, že takto Gard’n odpověděl, „avšak uznávám, že muž by něco konat měl, a ne se jen bezcílně toulat. Pročež mi, ctihodný otče, dovol pěstovat růže,“ skončil prosbou.

„Čiň, jak je ti libo,“ odvětil Tribun, „na Androsu není nic zakázáno. Chceš-li pěstovat růže, pěstuj si je, přestože přesně nevím, co to je, chceš-li se vzdát nesmrtelnosti svého genofondu, vzdej se, ačkoliv, a to ti musím z pozice mého úřadu vytknout, to není dobrý příklad pro ostatní občany. Leč ber tuto výtku, jak už bylo řečeno, jen jako mou úřední povinnost, nic víc, nic míň,“ uzavřel Tribun, a propuštěný Gard’n se odebral na slunečné pobřeží Rovného moře.

Stávalo se pak v pozdějších letech, že se Gard’n objevoval v rozličných městech Androsu, přistupoval k amilám, jež se ve volných chvílích rády procházely vespolek po ulicích, volily k tomu podvečerní dobu, kdy ostré paprsky bílého slunce, mocného Thorinu, už ztrácejí jedovatost, vzduch je pojednou hebký, zelená obloha na západě okrovatí a skvostná záře širokých bulvárů s tiše klouzajícími limuzínami vítězí nad leskem hvězd ještě dříve, než tyto stačily vytáhnout do boje. A v tom lenivém a snivém soumraku, trpělivě a odevzdaně čekajícímu na hrátky noci, přistupoval Gard’n s náručí růží k sestersky se procházejícím se amilám.

„Ó, jak jsi krásná, paní,“ každou s úklonou těmi doposud neslýchanými slovy oslovil a vždy jeden květ daroval. Pro tmavovlásky volil růže bílé a žluté, pro blondýnky pak modré, avšak černovlásky, černovlásky podarovával květy výhradně rudými.

Bloudíval bulváry tak dlouho, až měl náruč prázdnou nebo až po amilách zbyl na opuštěných třídách jen perlivý smích, snášející se mživě z osvětlených oken na hladké noční dlaždice. Byl to smích sirotek, neboť jeho rodiče – dráždivá hudba a cinkot dolévaných číší – se zapomněli kdesi nahoře, za lampióny oken těch početných zábavních kasin s náhrdelníky mramorových balustrád.

Zpočátku Gard’novo počínání amily lekalo a smysl jeho podivných slov, toho prastarého oslovení, jim unikal, styděly se a nevěděly, co si počít s darovanými květy. Rozpačitě jimi točily v útlých prstech, takže nezbylo darovateli, aby jim je opět odebral a sám vetkl do vlasů či zastrčil za šerpu v pase nebo vsunul do kapsičky jejich pestrých kombinéz. Leč jejich ostych netrval dlouho a po krátké době toužila každá po setkání s Gard’nem, po tom, aby i ona byla obdarována čarokrásným květem z pichlavého keře. Proto korzovaly ještě horlivěji po širokých bulvárech v podvečerním chladnoucím vzduchu a jejich družky ze samot a horských sídel pod různými záminkami nutily své majitele k návštěvě měst, kde se dalo očekávat, že se Gard’n objeví. I jejich vlastníky začala tato hra bavit, důstojníci Floty se dokonce jali uzavírat sázky na místo, kde se podivný dárce vyskytne příště, a ti, kdož měli štěstí a jejich amily byly obdarovány, se pak nechali hostit na účet těch, kdož prohráli.

Dej růži mně, dej růži mně, volaly nyní samy amily na Gard’na, kdekoli se jen objevil, shlukovaly se kol něho v hustých hloučcích a on, dokud růže stačily, se každé uklonil a s úsměvem obřadně řekl: „I ty jsi krásná, paní.“

A postupně všichni začali pociťovat propast věků, co z těch slov vane, nejdříve obdarované amily, a proto se změnilo i jejich chování, po obdarování květem odcházely pojednou zvážnělé, bez úsměvu, který jim tolik slušel, s otázkou v očích, a trvalo dlouho, mnohdy celou noc, než i jejich smích se připojil k trylkování těch, jež vyšly s růžemi naprázdno. Přihlížející majitelé, snad aby narušili magii daru a hlavně těch neobvyklých slov, klepali Gard’novi uznale na rameno, chválili jeho jedinečné bláznovství, jaký že je chlapík, a někdy, aby si nezadali a jako by si chtěli přivlastnit roli dárce, hotovili se mu zaplatit. On se poté velice rozlítil, a v takovém místě se potom dlouho neobjevil. Pročež toho všichni brzy zanechali, ale to jsou záležitosti, jichž si cti dbalý robot nevšímá.

Někteří praví, že se pak stalo zvykem mezi obdarovanými amilami vyšít si na kombinézu barevnými nitkami stylizovanou růži, neboť skutečný květ dlouhé životnosti neměl, a ony chtěly mít, bůhví proč, trvalou památku na setkání s Gard’nem. Některé si vyšily celé kytice, jelikož růžového zahradníka nezajímalo, které amile už květ daroval a které ještě ne. A právě u těchto několikrát obdarovaných propukla nejdříve podivná nemoc. Jako by s vyšitými vzpomínkami na růže zůstalo v amilách i něco z vážnosti a obřadnosti Gard’nových slov, z té podivné magie, a odmítaly se takto postižené amily veselit se svými vlastníky.

I vyhledali pak potrefení otce senátora, odpovědného za blaho lidu, a žádali od jeho úřadu nápravu. Nezbylo Tribunovi nic jiného než ustavit komisi nejlepších genetiků a bioniků, avšak odborníci neshledali na amilách, jak v jejich hardware, tak i software, nic závadného. Jedinou stopou byly ty vyšité růže, a tu si Tribun vzpomněl na rozhovor, který před lety vedl s Gard’nem, a jelikož byl muž zkušený, objevil příčinu závad.

„Přiveďte mi Gard’na,“ přikázal, a když pěstitel růží před jeho úřadem stanul, pravil k němu: „Je na čase, abychom uzavřeli rozhovor, počatý před léty. Slyš tedy. Je pravda, že je na Androsu povoleno provozovat cokoli, ovšem jen androské cokoli, což se bohužel nedá říci o tvém zahradničení a o tvých potměšilých darech. Pročež ti zakazuji pěstování oněch pichlavých keřů, pobodal jsi nás jimi už dost, a pro blaho lidu tě z Androsu vypovídám. Jestli si dobře vzpomínám, mluvil jsi cosi o závrati z hvězd, kterou trpíš. Ušetři si ji tedy a hledej si štěstí na jiných planetách, kde místo aby dobývali třpyt oblohy, se muži nepřestali kořit třpytu v očích žen,“ vynesl pokojně ortel.

A poté si nechal předvolat členy komise a řekl jim: „Nechci vám příliš nahlížet do svědomí, jak pečlivě jste konali svou práci, a jelikož není na Androsu zvykem, aby muži nahlíželi příliš hluboko do očí svých amil nebo aby navštěvovali obory vyhrazené cizinkám, nemohu vás ani kárat a odpouštím vám. Avšak kdybyste tak učinili, vyhnuli byste se nezdaru, neboť byste shledali, že oči našich amil nejsou již prázdné. I jejich oči mají vyzývavý pohled pozemských žen, to, před čím uprchli naši otcové na Andros, i v jejich očích se usídlily růže! Pročež, pro blaho lidu, nechme rozmontovat celé nakažené pokolení a vyrobme si nové amily, které lépe ostříháme před rozličnými šibaly,“ vynesl i druhý soud, avšak soudy lidské jsou taktéž záležitostí, nad níž cti dbalý robot nedumá.

Brno, srpen 1988

Autorská poznámka:

Myslel jsem si, že tuto povídku jsem vlastně napsal na objednávku pro vydání antologie Ramax. Když se v roce 1992 připravovalo její vydání, kde měla být titulní novela a ještě novela Hvězdné hry (pod názvem Andros), chtěl text pár stránek navíc. A tak jsem tam přidal povídku Růže v očích. Jenže, jak jsem zjistil v chronologii svých povídek (mimochodem vedené na chlopních jedněch rozpadávajících se papírových desek, kde mám uložené průklepy), povídku jsem napsal už v srpnu 1988. Podlehl jsem asi náhlému impulsu napsat něco z prostředí čistě mužské civilizace na Androsu a opět se uchýlil ke své oblíbené formě legendy z pohledu robota. Ještě bych chtěl upozornit, že oslovení, které Gard’n používá, když obdarovává amily růžemi, je opravdu prastaré, neboť je Odysseovi vložil do úst Homér v situaci, kdy rek, vyhozený v bezvědomí vlnami na břeh ostrova Fajáků, procitne a spatří krásnou princeznu Naussikau. Od Homéra převzal oslovení Karel Čapek do románu Krakatit, kde je použije inženýr Prokop, když se probudí z horečky v domku vesnického lékaře a spatří jeho dceru. Je tam uvedeno v řečtině a je to jedno z mnoha silných míst tohoto skvělého románu. Při každém čtení na mě tato pasáž silně působila a možná onen pocit je základem povídky.

Koneckonců, tato povídka má ke Karlu Čapkovi, a vlastně k oběma bratrům, blízko i jinak. Vždyť v ní nejde o nic jiného než o polidštění krásných androidek, takže má obdobný námět jako jejich hra R.U.R.

Bradburyho stín

1

Jakmile Voronov ohlásil složení záchranné výpravy, vypukla hádka. „Norton je můj kámoš, táhnem to spolu už nějakej pátek,“ řval Björn a zmítal se v popruzích jako skutečný medvěd, právě lapený do tenat, „a nestrpím, aby ho šel zachraňovat nějakej póvl z východu. To ste celí vy, bejvalí komouši,“ hrozil Voronovovi mohutnou pěstí, škrtící se v objetí vlněné manžety podskafandrové kombinézy, „vždycky si vyberete někoho z toho vašeho zparchantělýho bejvalýho bloku!“

Jiří Vltava mlčel a klidně pozoroval zuřícího Švéda, zavěšeného na válcové stěně motýlkárny šikmo pod ním. Nebo nad ním? Těžko rozhodnout v prostoru, který obíhá ve výši sto osmdesáti kilometrů nad povrchem Marsu. Mlčel, ač příčinou Björnova vzteku byla jeho osoba. Konečně, velitelem expedice je Děmjan, a je tedy na něm, aby obhájil své rozhodnutí, usoudil a nevzrušeně sledoval, jak sliny z úst prskajícího Švéda, proměněné v dokonalé šedobílé kuličky, letí v mraku napříč nejstarší částí družice Sagan – prý pochází ještě z nějakého Voschodu nebo Miru –, a pokoušel se uhádnout jeho trajektorii, tedy který z mužů, přišpendlených naproti, zmokne. Mohl by to být Jacques, malý Kanaďan.

„Ty velký, bílý prase,“ zaječel Jacques, i jemu už bylo jasné, že přeháňce neunikne, a z pod ofiny drátovitých černých vlasů vrhl vzteklý pohled na Skandinávce, „co si sakra myslíš, kdo je zvědavej na tvoje flusance?!“ a po pečlivém zamíření plivl na Björna zpět.

Jako by to byl signál, na nějž všichni čekali, válec motýlkárny se přes celý průměr čtyř metrů rozduněl rykem zlostných výkřiků. Björn řval jako tur, že z toho kanadského skrčka vymlátí duši, jiní spílali jemu, a Jacquesovi nepřátelé zase jim, až na Voronova a Vltavu. Ti mlčeli. Vzduch zkalněl vířícím smetím a množícími se kapičkami slin, a vzniklou mlhovinu protínaly čím dál častěji velké projektily zpěněných kuliček, stále více mužů začalo po sobě prostě plivat. Vltava, chráně si obličej před lepkavým deštěm, se zájmem sledoval Arnolda Kuntze, kterak se zlomyslným úsměvem střídavě obšťastňuje jak Jacquese, tak Björna. Měl dobrou mušku.

Geologická expedice Areolog II trvala příliš dlouho. Po půlroční cestě vesmírem její příslušníci dalších sedm měsíců harcovali na tancích nebo kráčeli v nitru šerpů po pustých pláních Marsu, hledali a někdy i nacházeli rudné žíly a ložiska, podzemní jezera nebo prameny vody a nechávali od palubních počítačů kreslit jejich mapy, obklopeni vražedným mrazem a něčím, co bylo spíše nepovedeným vakuem než atmosférou. Přes sedm měsíců si ničili plíce kovově chutnajícím kyslíkem, marně snili o koupeli, pot a tělní maz si stírali chomáči vaty namočené v lihu, a při tělesné potřebě si na sebe navlékali nechutné přístroje, podobné středověkým mučicím nástrojům. Měli už všeho po krk, i sebe samých. Vytvářely se mezi nimi chorobné nenávisti i náklonnosti, vytahovaly se na světlo rasové a národnostní předsudky, z hrobů se vykopávaly dávno pohřbené politické křivdy.

A právě v okamžiku, kdy už až na jeden byly všechny týmy staženy z povrchu, kdy se všichni jako malé děti těšili na návrat, na přílet transportního planetoletu, ohlásil Laponec Keimi Ratanen zmizení svého partnera, amerického zástupce velitele expedice. To oni, nejschopnější senzibilové, tvořili poslední, ještě neevakuovaný tým.

Příkopy Marinerů. Nejpodivnější útvar na Marsu, a právě tam musel Norton něco najít. Nebo něco si našlo jeho, napadla Vltavu bláznivá myšlenka. A musel tam jít najisto. Proč by jinak požádal Děmjana Voronova o ten týden navíc a místo Björna poprosil Keimiho, aby šel s ním? I laponský šaman musel něco tušit, zdráhal se a těsně před sestupem dlouho čistil a olejoval tu svou směšnou pušku, kterou všude tahal s sebou, ač v mrazech, co panují dole, je téměř k ničemu. A stejně dole není nic, absolutně nic, na co by se dalo střílet. Směšný chlapík, ten Ratanen.

Zítra americkolaponské dvojici končil termín, za osmnáct hodin se měli připojit k ostatním a dalších šedesát pět hodin si tříděním materiálu krátit čekání na Skytrain. S planetoletem už byli v přímém rádiovém spojení. Místo toho zavolal vyděšený Ratanen. Před patnácti hodinami se Mel Norton ztratil v Tithoniově rokli. Polkl ho zkamenělý duch, doslova hlásil Ratanen vysílačkou. Má ještě na šest hodin kyslík, potvrdil, ale on ho sám hledat nepůjde. Ať přiletí někdo na pomoc, sám má strach.

Čeho se mohl Keimi tak vyděsit, vždyť to byl pastevec sobů, sepjatý s přírodou jako nikdo jiný z expedice, lovec, který nejenže zastřelil pěknou řádku vlků, nýbrž i ledních medvědů. Byl jedním z expertů, kteří pomáhali likvidovat jejich invazi do severního Norska, když drzé a přemnožené šelmy přišly na to, že je snadnější se živit odpadky ve městech než lovit tuleně v Severním ledovém oceánu. Uměl výtečně naslouchat přírodě, a proto byl vlastně najat. Jeden z nejlepších proutkařů a hledačů vody na Zemi. A tady také, přemítal Vltava, Ratanenovo marsovké podzemní jezero je nesmazatelnou skutečností, řádně zaznačenou na mapách expedice. Planeta bude kolonizována, nic tomu nezabrání, zatoulával se Vltava v myšlenkách čím dál víc, když rozvášněné hlasy v motýlkárně přehlušil jediný mocný zvuk. Jekot poplachové sirény.

Tucet obličejů ztuhlo v přihlouplých grimasách s pootevřenými ústy a ustrašenýma očima, gestikulující ruce a nohy rázem poklesly, jako když se loutkám přeříznou ovládací nitě. Nyní všichni skutečně připomínali motýly, šachovnicově přišpendlené řemením postrojů po celé válcové ploše družicové zasedačky. Té podivné zasedačky bez židlí a stolů.

„Jak je vám všem známo,“ vyhlásil Voronov ponuře, když vypnul sirénu, „velitel expedice zodpovídá jenom správní radě, takže, Björne, až se vrátíme, můžeš si stěžovat ředitelům. Ale dolů se mnou poletí Džordž,“ dořekl tvrdě a letmo zavadil pohledem o Vltavu. „Jestli jste si totiž nevšimli, je z vás jediný, kdo má ještě nervy v pořádku.“

Expedice Areolog II nebyla žádným vědecky dobročinným podnikem. Šlo o peníze. A to všem. Jak organizacím NASA, ESA a Sovkostorgu – upsaly kapitál a očekávaly, že se jim bohatě vrátí v podobě areologických map hustě posetých puntíky nalezišť – tak i členům výpravy. Ať už proutkařům senzibilům, či technikům přístrojařům Björnova typu – všem se jednalo o výši prémie.

Každý jel na vlastní triko, či vlastně na dvojtriko, zásadně se pracovalo ve dvojicích, a Vltavu napadlo, zda tohle nebylo příčinou Švédova vzteku.

O tom, že Björn je neurvalý hulvát, po těch sedmi měsících nikdo nepochyboval, a před týdnem ho hodil přes palubu i Mel, jeho dlouholetý partner, se kterým pracoval už na Luně. Stejně se každý v branži divil, co ty dva spojuje. Norton byl jemný kultivovaný člověk, nadaný senzibil, milovník barokní hudby a vášnivý čtenář. Jedině on, s výjimkou Vltavy, si přitáhl na Mars pár skutečných knížek a oba proto přijdou o slušnou sumu, až jim budou z vyplácené prémie strhávat poplatek za dopravu osobních věcí.

Naproti tomu švédský prospektor četl maximálně komiksy a na otázku, kdo byl Amadeus Mozart, by pravděpodobně odpověděl, že snad vynálezce nového typu vrtáku pro rychloodběr měsíčních hornin. To bylo totiž jediné, o co se Björn mimo ženských skutečně zajímal. Sondy, vrtáky, magnetometry a terrametry, seismografy, spinoskopy, nukleární zářiče, multispektrální kamery a všechno to nádobíčko, kterým se dají pitvat kameny zblízka i zdálky a zkoumat horniny do stakilometrových hloubek, to vše měl v malíku. Uměl udržovat tyto vesměs citlivé stroječky v perfektním stavu i za podmínek, při nichž by pozemský servisní technik zešedivěl. Také se netajil, že má rád peníze, šestimístné konto v bance je ta správná životní jistota a s Melem je na nejlepší cestě, často prohlašoval, jak toho cíle dosáhnout.

Děmjan elegantně proplul posledním uzávěrem a Vltava přestal myslet na Björnovu lásku k penězům. Následoval velitele do přechodové komory. Byl to dvacet metrů dlouhý válcovitý prostor, vlastně studna, kde se nacházely dvě symetricky proti sobě umístěné dvojice mohutných, kónusovitě vystupujících uzávěrů, velice podobných tomu, jímž se do komory protáhli. Zatímco Voronov pomalu plachtil v ose studny do její hlubší části, ke spodní dvojici kónusů, Vltava se otočil čelem k vstupnímu průlezu, ukotvil nohy do držáků, přiklopil vypouklý poklop na kruhovou osazenou přírubu a pečlivě dotáhl volant šroubového závěru. Vždy za sebou zavírej, znělo první přikázání bezpečnostního desatera.

„Oba šerpy jsou OK, šéfe,“ zaslechl Jacquesovo hlášení, když i on doplul k zadní dvojici uzávěrů. Jejich sférická víka byla odklopena a odhalovala krátkými zářivkami osvětlené vnitřky spojovacích šachet. Za nimi, úplně na dně přechodové komory, byl zavěšen Björn – poklízel kabely testerů. Ovíjely se kolem něho jako hadi okolo Láokoónta. Vida, pomyslel si Vltava, už to překousl. Člověk se sotva stačí převléct, sbalit si pro strýčka příhodu pár věcí – depilační krém, ústní a tělový deodorant, jedno dvě balení gumoplastových trychtýřů, toho toaletního papíru kosmonautů, pár ručníků a lihových utěrek – a Björn už testuje. Ať je, jaký je, je přece jenom profesionál.

„Provozní hmoty doplněny na normu, kyslíku dvě stě procent,“ hlásil dál Jacques a vypínal už nepotřebné testery. Jejich obrazovky, umístěné na konzolách vedle uzávěrů, postupně hasly. Voronov se bez řečí začal soukat do připraveného skafandru a Björn mu připlul na pomoc. Jacques zase asistoval Vltavovi. Jeho plochá tvář s rozpláclým nosem, zděděným spíš po eskymáckých než indiánských předcích, byla zcela bezvýrazná, avšak páska s navažským vzorem kolem čela vyjadřovala jeho protest, hlásala jeho rasovou hrdost. A také nevědomost. Loviště jeho skutečných indiánských předků ležela totiž tisíce kilometrů na sever od teritoria Navahů. Přesto pásku, už značně ušmudlanou, nosil vždy, když se domníval, že mu „bílé tváře“ křivdí. Já jsem indián a inuit, ne Kanaďan, tvrdil neústupně v hádkách, které v posledních čtrnácti dnech propukaly stále častěji. Obvykle se dostal do sporu právě s Björnem, světlovlasým a hromotluckým vikingem, jako by se v jejich genech probudila tisíc let stará vzpomínka na boje, jimiž se jejich předkové nemilosrdně hubili ve Vinlandu.

Teď oba mlčeli a úspornými pohyby vykonávali to, co vykonáno být muselo. Jako profesionálové znali řemeslo do posledního šroubku, do poslední přezky, které právě dopínali na Voronovově a Vltavově skafandru. Stále, když bylo třeba, dokázali vypnout své emoce.

Konečně byli oba členové záchranného týmu uvězněni v pozlacených nádherách za dva milióny dolarů a mohli z prostoru přestupní komory vstoupit do šerpů 02 a 03.

Oba stroje, univerzální dopravní prostředky a manipulátory v jednom, byly zvnějšku zavěšeny na modul komory, přiléhaly k její válcovité ploše svými břichy, takže vstup do jejich nitra, jakýsi pupeční otvor, se kryl se spojovací šachtou uzávěru. Stroje vyrábělo japonskoamerické konsorcium pod komplikovaným označením Single Handed Erected Robotic Pacer, leč každý, mechaniky firmy počínaje, je podle počátečních písmen zkrácené nazýval šerpy. Byli skutečně silní a spolehliví jako himálajští nosiči a samozřejmě že tato jednomístná vzpřímená robotická kráčedla dokázala víc než jenom chodit. Byť s jistým omezením, byla schopná i létat, sestupovat z nízkých oběžných drah a zase se na ně vracet, přistávat a startovat za různých režimů, kolmo, z rampy nebo i vodorovně po dráze.

Jejich konstrukce se v podstatě skládala z těchže částí jako lidské tělo. Na plochý trup, obsahující úplně vespod, v břichu, strojovnu s reaktorem a nad ní v hrudi obytný prostor, jenž přecházel kopulí z pancéřového skla přímo do hlavy, byl na spodních kulových čepech zavěšen pár mohutných nohou, na horních pak dvě pákovité paže, zakončené v základním provedení čtyřprstými manipulátory se zdvihem patnácti tun. V prosklené kopuli hlavy se nacházelo ovládací stanoviště, operátorský kokpit s křeslem, navigačním a zajišťovacím displejem palubního počítače, reproduktory a mikrofony spojových soustav a interkomů a centrální panel, plný ovládacích tlačítek, kontrolek a ukazatelů početných senzorů. Z panelu se také daly vysunout náramky a okovy – skutečně výstižné přezdívky pro klešťové snímače, do nichž musel operátor upnout ruce a nohy, když chtěl pohyby šerpu řídit ručně.

U zádové stěny trupu, tam, kde má člověk páteř, se táhl žebřík, vlastně jenom stupačky, vetknuté do samonosného pláště stroje. Zhruba v místech bránice je přerušovala přepážka s tlakotěsným poklopem. Tvořila podlahu obytného prostoru, obdélníkovité kobky se sklápěcím lehátkem, skříňkou na osobní věci, mrazicím boxem s potravinami, mikrovlnným ohřívačem a kontrolním monitorem počítače. A také se skříní toalety, které se neřeklo jinak než železná panna. Z ní pak ústil na zádovou stranu šerpu nouzový únikový otvor, jenž se dal použít i k nakonektování tak zvaného P-batohu. Ke kráčedlu byla vyvinuta unifikovaná řada zádových nástaveb, pro které se vžilo označení batoh, a šestý člen řady, zkonstruovaný jako jednomístný obytný prostor s nezávislou jednotkou obnovy životního prostředí, se označoval jako personální batoh, P-batoh. Právě v něm očekával dole Ratanen přílet záchranné výpravy.

Někdo z nás si ho bude muset vzít na záda, předbíhal Vltava události, když se opatrně protahoval šachtou, přílbu společně s rukavicemi zavěšenu u pasu. V nitru šerpu ho přivítal pach rozehřátého oleje a ona nedefinovatelná vůně vzduchu, ohřátého odpadním teplem elektrických součástek. Ve tváři pocítil vlažný průvan, vystupující ze změti plunžrových čerpadel, kompresorů, servomotorů, rozvodů hydraulické kapaliny a červenožlutě kroužkových hadů elektroinstalace. Jedině jejich ostré barvy, kde kombinace kroužků kódovaly jednotlivé vodiče, byly k rozeznání v příšeří strojovny.

Špičkami skafandrových bot se jemně odrazil od vypouklého víka reaktorové nádoby – tvořilo podlahu strojovny – a začal ručkovat po chytech žebříku napříč stísněným prostorem mezi agregáty. U hrudní přepážky odjistil západky průvlaku a protáhl se do obytné kobky. Opět průvlak zajistil, odepnul od zad kontejner s osobními věcmi a zasekl jej do pérových držáků v mezeře mezi skříní toalety a mrazicím boxem. Udělal to vláčným, tisíckrát opakovaným pohybem a téměř plynule pokračoval vzhůru do kokpitu, jako zlatý vorvaň, který spěchá k hladině, aby se mohl nadechnout. Stupy s madly, vedly k operátorskému křeslu, trčícímu jako mořský útes do prostoru kopule, nepotřeboval. Přetočil se kolem opěradla, nohama zavadil o pancéřové zasklení a měl trošku potíže ustabilizovat příliš rychlý pohyb. Konečně se připoutal.

Rukou přejel po řadě přepínačů a centrální panel před ním ožil.

„Nula trojka připravena,“ ohlásil se řídicímu centru. „Let po paprsku, padesát hektometrů za nula dvojkou, dynamické přistání,“ pod navigačním displejem rozvážně promluvil reproduktor Kuntzovým hlasem, „start za dvacet sekund, odpočítávání už běží. Zlom vaz, Džordži,“ a Vltava tiše žasl, jak je najednou ten arogantní Němec pokorný a zdvořilý.

Vrhl pohled ven pancéřovými skly kopule.

Ano, v tom to bylo. Arnold vidí přece na obrazovkách totéž. Jako vždy, i nyní uchvátila Vltavu velkolepá nádhera vesmíru. Mars ani jeho měsíce neviděl. Planeta byla někde pod ním. Jen narudlá záře, v níž se strašidelně rýsoval propletenec trub, krátkých i dlouhých válců, mřížových konstrukcí, anténních stožárů a ramen, vypouštěcích katapultů a lapacích plošin, výměníkových a slunečních panelů a přístrojových pyramid – tedy stanice Sagan –, prozrazovala její přítomnost.

Pohled vzhůru, kde nad jeho hlavou zářily nesčetné roje hvězd. Prostor, jenž je vyplněn šumotem andělských křídel, prostor, kde není místo pro lidskou nízkost. Jednou si konečně musí udělat čas a vyhledat, odkud pochytil to přirovnání, zda od Byrona, nebo od Shelleyho, znovu si sliboval.

„… devět, osm, sedm,“ proboha, odpočítávání, teprve teď postřehl soprán tety Nancy, za chviličku se odpojí od stanice. Musí ještě přetočit křeslo. Šerp poletí hlavou dopředu, paže složené k tělu, aby vznikly plochy pro aerodynamické řízení. Též dolní končetiny stroje jsou už přetočené o sto osmdesát stupňů pod trup, u lidí to dokáží jenom artisté s uvolněnými klouby, takže tah raketových motorů, zabudovaných do stehenních dílů, bude působit v těžišti. A jelikož lýtkové díly, vlastně přistávací lyže, jsou harmonikovitě zase sklopeny pod motory, žhavým plynům, které za okamžik začnou proudit z výstupních trysek, nebude nic vadit při práci. Šerp přechodně pozbyl své podoby s člověkem – přešel do druhé podoby, do konfigurace dvoumotorového raketoplánu s pilotem v samé špici.

„… tři, dva, jedna, start,“ oznámil počítač starostlivým ženským hlasem, navozujícím představu přísné, leč laskavé tety – proto ta přezdívka –, a hvězdy vně kopule se pohnuly.

Potrubní propletenec Saganu se propadl kamsi dozadu, Vltava na okamžik pocítil svou váhu a bublinu kopule zalehl obrovitý rudohnědý srpek.

Ping, ping, ping, reproduktor dokazoval, že šerp je v ose radarového paprsku a tedy na stanovené dráze, a Vltava postřehl před sebou a jakoby trošku nad hlavou malý bod. To byla Děmjanova nula dvojka. Odlétly od ní drobounké jiskřičky ohně a téměř současně dva plamenné meče prosekly prostor vedle kopule. Oslnily Vltavův zrak a škubly jeho tělem, čímž prozradily, že i jeho šerp už začal brzdit.

Zamrkala kontrolka rádiové výzvy a Vltava přepnul na kanál D.

„To ti to ale trvalo,“ ozval se z reproduktoru Děmjan. „Nemáme moc času, za deset minut sedáme. Máš čistý příjem?“ projevil náčelník péči, leč Vltava se nenamáhal odpovědět. Místo toho se předklonil v křesle na plnou délku poutacích popruhů, zatápal pravou rukou pod konzolou vysílače a povolil několik konektorů. Kanál D byl teď chráněn proti odposlechu a automatickému záznamu i na jeho straně.

„Teď už ano,“ odpověděl smluveným heslem. Dělali to často, nikdo si nelibuje v tom, aby každý zvuk, který vydá, a to nejen mluvidly, byl monitorován. „O co se jedná, Děmjane?“

„Mluvil jsem s Ratanenem ještě jednou. Přes SPOJ 3.“ Chráněná soukromá linka mezi velitelem a jeho zástupcem, uvědomil si Vltava. „Napojil mě na Nortona, vlastně na nahraný vzkaz, starý deset hodin. Vypadá to, že mu nic není, rozumíš, že trpí nějakou duševní poruchou, a proto nechci, aby z naší akce existoval autentický záznam. Pak to nějak sesmolíme…“

„Co mu tedy vlastně je?“

„Odmítá se vrátit. Řekl mi – vlastně Ratanenovi řekl, že uvázl v Bradburyho stínu…“

„V čem?!“

„V Bradburyho stínu,“ pečlivě zopakoval Děmjanův hlas. „Že prý je to nejsenzačnější objev v dějinách lidstva a ty prý budeš vědět, o co se jedná, máš prý tu knihu dokonce s sebou. To je skutečný důvod, proč jsem trval na tobě, na tvé účasti v záchranné výpravě. Řekni, víš, co to je ten Bradburyho stín? Já to jakživ neslyšel. Nechce se mi věřit, že by se Mel zbláznil.“

Kopuli šerpu prošlehl blesk. Ohnivý kroužek propálil sametovou čerň před čelním sklem a sluneční paprsky se na hranách čirého bloku rozložily do spektrálních proužků – vzorkovnice barev, jež vytrhly předměty v kokpitu z jejich stínovité šedi. Objevily se ostře zelené pruhy tmelu, jimiž byla jednotlivá pancéřová skla těsněna v leštěných nerezových rámech, prozradily se tmavomodré pulty s hranami obloženými měkkým žlutým pěnoplastikem, slunce orýsovalo rámování kopule i na zadní stěnu, pokrytou vínově červenou koženkou.

„Snad myslel Marťanskou kroniku. Mel u mě viděl její český překlad. Napsal ji více než před sto lety americký básník Bradbury jako vizi o americké invazi na Mars. Vlastně je to Wells naruby. Ale pokud si dobře vzpomínám, není tam řeč o žádném stínu – o ničem, co by se dalo nazvat Bradburyho stínem. Co přesně Mel vzkázal?“

„Aby mi Ratanen vyřídil, že uvázl v Bradburyho stínu. Že neví, jestli najde sílu, aby z něho vyšel. Že neví, co se stane, když do stínu vstoupí další lidé. Ať počkáme, až si to přebere a zjistí, co za tím je. Že se ozve za deset hodin. Už se neozval a Ratanen oficiálně spustil poplach.“

Šerp se opět škubavě otřásl intenzívním brzděním a i za žebrovím kopule se počaly rozvíjet barvy. Dosavadní čerň ožila fialovými odstíny a poté matnějící hvězdy provedly čelem vzad a Vltavy se zmocnil pocit, že pomalu padá do obrovského měděného kotle. Kotle opotřebeného dávnými kosmickými hostinami, kotle popraskaného žárem dávných hvězdných hodokvasů a pokrytého jako neštovičnými jizvami strupy kyzu. Ta největší jizva vpravo vpředu je Olympus a hned za ním, přímo v ose letu, tři další menší vady na kráse – krátery Arsia, Pavonis a Ascraeus. Rovníková oblast západní polokoule Marsu. Na monitoru v zeleně se jiskřící síti souřadnic už pulsoval světelný bod – radiomaják Nortonova a Ratanenova tábora. Překopíroval se i na navigační obrazovku a žlutá křivka sestupu u něho končila.

„To mi bohužel nic neříká, nevím, co myslí Norton tím termínem,“ rozpačitě připustil Vltava.

„Vlastní fáze sestupu, do cílové oblasti zbývá tisíc pět set kilometrů, výška čtyřicet,“ vmísila se teta Nancy a nemínila umlknout. Museli rozmluvu ukončit, Vltava slyšel i hlubší hlas, jak se u Děmjana rozštěbetala altem jeho teta.

„Šikmá vzdálenost tisíc, výška třicet,“ zvonil vítězně soprán palubního počítače a Vltava měl bláznivý dojem, že šerp zabloudil do obří jeskyně s cihlovým stropem, který se mu řítí na hlavu. Leč tato představa trvala pouhý okamžik, neboť jako v grafických hříčkách Eschera se všechno převrátilo, nahoře bylo dole a naopak. Cihlová klenba se změnila v podlahu, na kterou po zádech padal. Vyvolalo to silnou závrať, Vltavovi připadalo, že opět prožívá jeden z těch hrůzných létacích snů, jaké ho sužovaly v dětství. Musel zavřít oči.

Zvenku zaznívaly zvuky, jako když se trhá balicí papír, a šerp se nepravidelně otřásal, průvodní jevy přistávání v atmosféře, a když byl schopen otevřít oči, uviděl i standardní pyrotechnické efekty, doplněné o výšlehy plamenů z brzdicích trysek. Poté ho naopak přirazilo zrychlení do křesla, cihlová plocha za klenbou kopule zarotovala, a jakmile opět stanula, rozpukla se v ohromnou jizvu, v celou spleť jizev.

„Základní poloha pro dynamické přistání, vzdálenost čtyři sta, výška dvacet hektometrů, oprava, oprava, překalibrace, překalibrace, výška padesát,“ nastavovala teta Nancy nulu výškoměru na dno Kaňonů Marinerů, neboť v jednom z nich ležel tábor těch dvou.

Let šerpu nyní připomínal let nadzvukového letounu s měnitelnou geometrií křídel. Předloktí se odklonila od trupu, fungovala teď jako kormidla aerodynamického řízení, a až následkem poklesu rychlosti přestanou v řídké atmosféře postačovat, zažehnou se pomocné raketové motorky, ukryté v zápěstních náramcích.

Stroje se nyní řítily nad povrchem ve stupňovité formaci, ve vzdálenosti padesát metrů. Pod jejich břichy, i když to vlastně byly hřbety s velkými oranžovými a černě lemovanými čísly, proklouzla kruhová hradba kráteru Oudemans, a jako by šerpy čekaly pouze na toto, stočily se náhle na sever. Poté za burácení motorů přeskočily jižní větev kaňonů, nazvanou na počest Diovy milenky Íó Chasma, a sotva pod sebou zanechaly tuto propast, otevřela se před nimi na okamžik další rokle. Bleskurychlou zatáčkou se do ní snesly a srovnaly do osy. Propadaly se do Tithonium Chasma, na obou stranách kopule se řítily rozervané břehy, do dotyku s povrchem zbývaly sekundy.

„Přistávací lyže vysunuty, rychlost tři sta,“ hlásila radostně teta Nancy, a opravdu, úprk cihlově rudého povrchu se znatelně zpomalil, byl blizoučko, na dosah ruky, Vltava viděl, jak pod Děmjanovým rozkřižovaným strojem se začínají vyklápět holeně, oba šerpy nyní letěly na úrovni – a pak v pokleku pokorně přistály na dně Tithoniovy rokle. Na dně kaňonu dvakrát hlubšího a šestkrát širšího, než je Great Canyon v Arizoně – ve státě, kde se narodil nezvěstný Mel Norton.

2

„Je devět hodin třicet pět minut místního času, venkovní teplota činí mínus čtyřicet dva stupně Celsia, rychlost větru jeden a půl metru za sekundu, západní směr,“ oznamovala suše teta Nancy a Vltava si připadal jako o víkendu na chalupě, když ráno poslouchá předpověď počasí.

Zvířený písek se už usadil a šerpy přešly z letové do kráčivé podoby. Pruh oblohy, sevřený z obou stran rozeklanými úbočími, měl lososově růžovou barvu, protože konvekční atmosférické proudy už stačily vynést limonitový prach vzhůru. Slunce se na nasládlém nebi rozpíjelo jako vejce na plátku opečené šunky a jeho dopolední paprsky ozařovaly severní, strmější stěnu rokle, k níž oba šerpy rozvážné kráčely dlouhými třímetrovými kroky. Stěna s obnaženými areologickými vrstvami v různých odstínech hnědi a červeni připomínala rozříznutý kakaový dort s višňovou náplní a čokoládovou polevou.

„Už vidím tábor,“ komunikoval Děmjan, a i Vltava zahlédl pár stříbrných kostek pomocných skladišť, lesklou bublinu nafukovacího iglú, avšak hlavně oranžovou kapku P-batohu, na jejímž vrcholu blikající modrý majáček označoval přítomnost člověka. Šamana Ratanena, černookého mužíka s řídkým vousem, laponského pastevce a senzibila ze severu Starého kontinentu, z oblasti, o které jak Norové, tak Finové ani nevědí, komu vlastně patří. „Vezmeš ho na záda,“ rozhodl Voronov, korespondovali opět na stíněném kanále D, „nesmíme ztrácet čas, Nortonovi zbývá kyslík na tři hodiny. Ohlásím se ještě, pokud to jde, Kuntzovi do řídicího střediska,“ připojil. Oba věděli, že na dně kaňonů spojení vysazuje.

Když stroje v obláčcích cihlového prachu dodusaly k P-batohu, Děmjanův šerp stanul u kupky s modře blýskajícím majáčkem, poté rozkročil sloupovité nohy a podupáním si ověřil, že vroubkované články chodidel mají pevnou podporu. Pak se mírně předklonil, zasklením zlatě probleskl Voronovovův ochranný oblek, a svými čtyřprstými pařáty sevřel ze stran P-batoh. Zatím Vltava přiměl svou nula trojku k obratu a nastavil její záda druhému stroji. Oranžová kapka, vetknutá špičatější částí do povrchu, se bez jediného zachvění pozvedla, z dříku neslyšně odpadly hroudy prachu a Vltava zaslechl slabé skřípění, jak výstupky P-batohu zapadly do zámků na zádech jeho kráčedla.

„Zdravím tě, náčelníku, i tebe, Džordži, můj nosiči, zdravím,“ rozhodl se Keimi teprve teď připojit na frekvenci, „bylo navýsost prozíravé oddělit kanál, na kterém mluvíme,“ čertví jak věděl o manipulaci s konektory, „nechtěl bych, aby někdo vlastnil důkaz mého strachu.“ V angličtině se vždy vyjadřoval obřadně.

„Jakého strachu? Co to meleš, Keimi? A vůbec, kde je vlastně Norton?“ spustil Voronov nakvašeně. „Proč jsi ho nepřivedl sám? Co tady vlastně vyvádíte?! Neměl jsem vás pouštět dolů. Víš, co to bude stát, zbytečné nasazení dvou šerpů s dynamickým přistáním a se zpětným výstupem na orbitu?“

Oba stroje stály čelem k sobě, operátory dělily pouze dvě tabule skla, takže Vltava jasně viděl, že Voronov se hněvivě dívá kamsi nad jeho hlavu. Otočil se i s křeslem a hned za kopulí spatřil oranžový vrchlík P-batohu. V jeho přední části byl mohutný průzor a za ním, jako ikona ve stříbrném rámu, se rýsoval provinilý Keimiho obličej s řídkou bradkou a povislými kníry. Jeho černé oči se dívaly skutečně vystrašeně.

„Vždyť jsem ti to, náčelníku, řekl do rádia, Kamenný duch se probudil a Norton je v jeho moci. Obávám se, že ani my tři proti němu nic nesvedeme. Jeho síla je strašná, cítím ji až sem. Myslím, že Norton zemře, a možná i jiní,“ prorokoval Ratanen tiše a jeho hlas byl tak sugestivní, až Vltava cítil, jak mu vlhnou dlaně.

„Co víš o Bradburyho stínu? Co to vlastně je?“ vyslýchal Děmjan Keimiho nahněvaně dál.

„To je stín toho ducha. Začíná támhle, za ohybem, pod tou skálou ve tvaru králíka. Proto jsme jí s Melem začali říkat Králičí skála. On tam odešel už včera ráno. Napřed tady cosi tři dny měřil a pak šel k duchovi. Naposledy se ozval včera pozdě večer. Že našel jádro. Jádro Bradburyho stínu a že se jde na ně podívat. Tak to řekl. A že bude obtížné se vrátit, že neví, jestli to dokáže. Že se za deset hodin ozve a ať si nedělám starosti. Už se neozval, ale to přece, Děmjane, víš. Vždyť jsem ti poslal velitelskou linkou Melův záznam. Napřed jsem chtěl jít za ním, ale ručně bych moc kyslíku nepobral. A mám strach. Mám malou sílu a takovou předtuchu. Ten duch je příliš mocný. A potměšilý a zlomyslný,“ zakýval Keimi hlavou v rohaté laponské čepici. Přitom se odkryla hlaveň jeho směšné staré pušky. Zase ji má s sebou, pomyslel si Vltava.

„To zatím stačí,“ rozhodl Děmjan. „Půjdeme. Já první, ty, Džordži, sto metrů za mnou.“

Vyrazili.

Severní stěna kaňonu byla náhle velmi blízko. Splývala z nebe jako nařasená opona, změť visutých galérií, převisů a balkónů, čišela z ní hrozba a Vltava pocítil cizost rudého světa s takovou intenzitou jako ještě nikdy. Vybavil si český název planety.

Smrtonoš.

Přinese opravdu smrt někomu z nich? I přes domácké teplo, panující v nitru šerpu, se zachvěl.

„Tady se ještě nemusíš bát, Džordži,“ zahovořil reproduktor Keimiho hlasem, „stín začíná až za Králičí skálou.“

„Nekecejte!“ napomenul je sto metrů vzdálený Děmjan. I on propadl nervozitě.

Dál už šerpy kráčely s mlčícími posádkami. Až k čedičovému ostrohu, jehož černošedý zoban přehrazoval výhled. Čněl do plochého cihlového dna kaňonu jako silueta čichajícího králíka se sklopenými slechy. Před ostrohem ležela hluboká návěj limonitového prachu od poslední písečné bouře a Děmjanův šerp připojil své otisky ke dvacet čtyři hodiny staré Nortonově stopě. Důkaz, že Američan tudy šel. Na úrovni skály, teď už vůbec nepřipomínala králičí hlavu, Voronov svůj stroj zastavil a čekal na Vltavu. Zvířený prach se v třetinové gravitaci jenom pozvolna usazoval a stojícímu šerpu z něho vyčnívala jenom horní třetina trupu. Řídká atmosféra, odpovídající pozemské ve výši devadesáti pěti kilometrů, způsobovala, že se prachové částice lepily na povrch strojů, takže oba šerpy, když stanuly bok po boku, připomínaly řezníky, zacákané až k pasu krví.

Za ostřím skály se otevřel pohled do další části Tithoniovy rokle. A byl to pohled impozantní. Jako všude i zde ploché dno svíraly boční svahy, avšak severní nebyl tvořen obvyklou soustavou teras – na jeho místě se v délce asi deseti kilometrů tyčila gigantická, téměř jednolitá plotna až kamsi do růžového nebe. Bylo obtížné od ní odtrhnout oči, a Vltava si uvědomil, že tahle stěna, šedě a černě žíhaná jako půlnoční tygr, musí být vysoká nejméně tři kilometry.

„Džordži, co ti hlásí čidla?“

„Nic,“ odpověděl, když přejel zrakem obrazovky.

„Mně taky nic,“ připustil Děmjan. „Přepni na dalekohled a vezmi si dno. Já beru stěnu.“

Jeden dotek klávesy, a na přehledovém displeji naskočil zvětšený obraz limonitového dna rokle. Už tento fakt byl záhadou. Jak to, že zde, tři kilometry pod úrovní marsovských planin, se nachází tatáž hornina jako nahoře? Jak vlastně vznikla soustava Kaňonů Marinerů, když sopečná činnost a vodní eroze jsou právě tímto faktem vyloučeny? Jedinou rozumnou odpověď nabízela teorie „vtlačení“, ale kdo nebo co a proč vtlačil či vtlačilo, také nedokázala odpovědět.

Kamera vějířovitě snímala čím dál vzdálenější pruhy cihlově červeného dna rokle, přejížděla od terasovitého jižního břehu až do stínu k úpatí obří stěny, kde se jako příboj bíle třpytil pruh jinovatky. A právě tam, na pokraji návěje z krystalků oxidu uhličitého, při třetím kyvu kamery Vltava cosi zahlédl. Něco se tam pohybovalo.

Chtěl přepnout na větší zvětšení, když ucítil, že se cosi dotklo jeho nohy. Prudce sebou škubl a vyděšeně sklonil hlavu. S úlekem civěl do metr vzdáleného skřítkovského obličeje. Těsně pod jeho křeslem, na příčlích žebříku vedoucího do kokpitu, stál Keimi a provinile se usmíval.

„Promiň, že jsem tě polekal, ale já už nevydržím být sám. Ve dvou nám bude líp, uvidíš,“ dořekl a uhladil si volnou rukou rozježenou mandarínskou bradku. Vltava se beze slova předklonil a Ratanen se protáhl za něho, aby se obkročmo usadil na válcovém držáku křesla. Jedině tam se mohl další člověk ve skafandru vecpat. Ještě se ani nestačil uvelebit, když se zepředu ozval reproduktor.

„Proboha!“ – vykřikl v něm Děmjanův hlas, „podívej se na stěnu! Odměr dvacet osm, náměr třicet dva.“

Vltava napřed uložil tetě Nancy do paměti poslední souřadnice nastavení kamery a pak, s Ratanenem dýchajícím mu do týlu, vyťukal koordináty, jež mu sdělil Voronov.

Obraz se rozběhl vlevo a přitom plachtil vzhůru. Displej se vyplnil detailem stěny – balvanitou deskou s úzkou římsou, na které stál šerp. Normanův šerp 01. Část římsy se musela čerstvě utrhnout, vlastně propadnout do nitra, neboť pravá noha stroje visela do prázdna. I patní část levé nohy čněla nad propastí, římsa byla totiž užší než délka článkovitého chodidla. Stroj vlastně visel na manipulátorech, levý pařát vetknutý do šikmé trhliny, a pravým svíral trojboký balvan v klenbě nad dírou, která vznikla propadem při zřícení římsy.

Šerp připomínal ukřižovaného Krista. S jedním rozdílem. Byl ke stěně přitisknutý hrudí a vystavoval užaslým pohledům záchranné výpravy záda s otevřeným havarijním průlezem. Mrtvě z něho splývalo lano až na římsu, na její zachovalou část, která vedla do prázdna. Mela nikde vidět nebylo.

„Ta římsa je šest set padesát metrů vysoko,“ řekl s nevěřícným úžasem Děmjan. „Mel musel vypnout automatiku a při šplhání ovládat šerp ručně. Nikdy bych nevěřil, že je to možné,“ dodal zmámeně.

Vltava vyťukal na klávesnici palubního počítače další akord a obraz začal couvat do dáli, displej zachycoval čím dál větší plochu stěny, a jak se pod siluetou ukřižovaného stroje víc a víc rozevírala propast, uvědomil si Vltava obludnost situace v plné šíři. Byl to ještě člověk, kdo dokázal dostat pětadvacetitunové těžkopádné kráčedlo do té výše? A kde je jeho operátor teď?

Nadechoval se k otázce, když se ozvala teta Nancy vzrušeným sopránem. „Pohyblivý objekt na souřadnicích dvacet osm minus nula pět rozpoznán jako –“ v tu chvíli řečový syntetizátor vysadil, jako by si palubní počítač nebyl jist, a se zpožděním dodal: „– jako člověk.“

Ještě než dopadly jeho ruce na klávesnici, zavířil Vltavovi v hlavě roj myšlenek. Odměr objektu je stejný jako odměr šerpu. Zřítil se Mel ze stěny?

Ale jak by se mohl pohybovat? Pád z více jak půlkilometrové výše se dá těžko přežít i v podmínkách třetinové gravitace.

Konečně na uvolněný displej vhupl obraz.

A pak bylo dlouho ticho. I Děmjan mlčel, maje před očima totéž, i on se bez dechu díval.

Závěj z krystalů oxidu uhličitého byla v těch místech přerušena haldou balvanů. Ostrých, šedých až do černa, čerstvě odloupnutých skalních úlomků. A na nich stála žena. Žena ve večerní toaletě tyrkysové barvy. Rytmicky rozpažovala a připažovala nahé paže, otočena čelem ke kameře. A vůbec jí nevadil padesátistupňový mráz, nebrala ohled ani na to, že se nachází v prostředí, které se od úplného vakua liší pouze bezvýznamnou hodnotou devíti hektopascalů tlaku. Žena v toaletě rozvážně signalizovala jejich směrem SOS, a jak to vyhlíželo, vůbec si nepřipouštěla, že se nad ní tyčí stěna Tithonium Chasma a ještě výš lososová obloha Marsu.

„Džordži,“ Děmjan se konečně vzpamatoval, „řekni mi přesně, co vidíš.“

„Ženu ve večerních šatech, která signalizuje SOS,“ odpověděl zajíkavě Vltava a i přes hydrofobní prádlo cítil praménky potu, stékající mu po zádech.

„Já vidím totéž,“ přiznal velitel.

Byl to bláznivý pohled a Vltava i přes Děmjanovo potvrzení propadl panice. To se mi zdá, jsme oběťmi fata morgány, nějakého nejapného Melova vtipu, pokoušel se o logické vysvětlení.

„Ona existuje,“ ozval se Keimi, na kterého úplně zapomněli, a lačně přes Vltavovo rameno nahlížel do obrazovky, „první z pomocných duchů, který nás vítá.“

„Ty ji také vidíš?“ optal se Voronov.

„Má tvar ženy,“ souhlasil Laponec nepřímo, „ale síla je jinde.“

„Indikátory?!“ ujišťoval se Děmjan chvatně, a po záporné Vltavově odpovědi dodal už klidněji: „Půjdeme se tedy podívat blíž na ten tvar ženy.“

Stroje vykročily a obraz ženy se plavně zakymácel, jak gyroplošina kamery se zpožděním vyrovnala houpavý chod šerpu.

„Ostrý pokles teploty. Minus osmdesát šest stupňů,“ vyjekla náhle vzrušeným altem Děmjanova teta Nancy. „A ten člověk není člověk,“ připojila zděšeným sopránem její kolegyně ve Vltavově šerpu. „Nelze stanovit, nelze stanovit, nelze stanovit…,“ začala hystericky vykřikovat.

„Stáhni inteligenční kvocient na polovinu!“ překřičel Děmjan blábolení Vltavova počítače. „Já už jsem to udělal.“

Jediný hmat na centrální panel a teta Nancy, proměněná v blbečka, zmlkla.

Žena musela zpozorovat pohyb strojů, poněvadž nechala poklesnout ruce a vztyčena jako vládkyně hleděla vyčkávavě jejich směrem. Dorazili k ní za deset minut. Čedičová deska se vzpínala přímo nad nimi, římsa i s uvázlým šerpem zmizela kdesi v růžovém nebi, a mohutnost kráčedel se proměnila v titěrnost hraček. Ze stěny nyní vyzařovala velebnost a cosi záhadného a božského, vanulo z ní totéž, co člověk pociťuje v chrámu před útesem mlčících varhan, jejichž píšťaly, mizící v závratné výši gotické klenby, jsou svým hlasem skutečným stánkem Božím a ne ten směšný stolek s bílým ubrusem na opačném konci; vnukala posvátnou bázeň a zároveň vzrušené očekávání na okamžik, kdy promluví, kdy zařve Božím hlasem.

Vltava byl ve skrytu duše přesvědčen, že hromada čerstvě zřícených balvanů bude pustá, až k ní dorazí. Leč, když konečně odtrhl pohled od stěny a sklonil hlavu, aby pohlédl dolů nejspodnějším dílem zasklení kopule, srazil se s očima té ženy. Zatočila se mu hlava a pocítil závrať, jako by byl silně opilý. Shlížel do dokonalého oválu tváře pod korunou rusých vlasů, ozdobených briliantovým hřebenem, obhlížel dokonalou postavu, obnažená ramena a pod obloukem perlového náhrdelníku plná ňadra, tryskající jako ten nejušlechtilejší kov z hluboce vystřiženého živůtku. Štíhlost pasu byla ještě zvýrazněna bílou krajkovou šerpou, volný cíp krajky splýval jako napěněný vodopád podél záhybů sukně, v jejímž tyrkysu se snoubila modř pozemské oblohy se zelení severských moří. Tváře krásných žen si každý muž pamatuje a Vltava si uvědomil, že i tuhle zrale krásnou dámu odněkud zná. To není možné, se zděšením si pomyslel, a když uviděl, že její karmínově nalíčená ústa se pohnula, reflexivně přepnul na vnější odposlech.

Do nitra šerpu pronikl ženský hlas. Žádné sotva slyšitelné pištivé zvuky, jediné, co se doposud dalo na Marsu zaslechnout, nýbrž jasný lahodný alt, nyní podbarvený úzkostí.

„Pánové, prosím vás, zachraňte mé dítě. Prosím vás, zachraňte mé dítě,“ opakovala úpěnlivě a přitom si tiskla ruce v krajkových rukavičkách k ňadrům gestem všech madon.

„Jistě, madam, uděláme pro vás všechno, ale napřed musíme vystoupit.“ I přes šokující pohled na ženu před šerpem pracoval Děmjanův mozek hladce. Tak se přece ocitl v situaci, o jaké už několikrát uvažoval, kterou si už několikrát promýšlel. Teď musí uplatnit pravidla, vyplývající z těch úvah. Za prvé se nesmí nechat zaskočit. Ani lidským fantomem v podobě krásné paní Nortonové. Poznal Melovu matku hned a věděl i o její tragické smrti před lety, protože jako velitel expedice se musel seznámit s osobními spisy všech účastníků. Od okamžiku, kdy poprvé vstoupil do vesmíru, přemýšlel, jak se nejlépe zachovat při setkání s něčím neznámým, s něčím nepochopitelným, jaké při takovém kontaktu použít strategie a taktiky.

Teď k takovému případu bezpochyby došlo a je tedy nutno provést příslušný výběr. Bohužel vstupuje do kontaktu s nevýhodou, druhá strana má pravděpodobně Mela a on se bude muset rozhodovat pod časovým nátlakem. Z toho vyplývá strategie – musejí napřed najít Nortona a pak, jako druhořadý cíl, zkoumat neznámý jev. Možná někdo jiný by pořadí zaměnil, ale on nemůže. Byl natolik sebekritický, aby i věděl proč. Příliš dobře zná historii svého národa, jeho sklon podceňovat hodnotu života. Proto pro něho neexistuje větší hodnota. Musí zachránit Nortona za každou cenu, na ostatní bude čas až pak. Něco mu říkalo, že tady opravdu jde o život. Proto se nesmí nechat vyvést z konceptu, musí učinit to, co jeho protihráč nejméně očekává – chovat se tak, jako by všechno bylo normální, jako by bylo běžné, že na bezvzdušném Marsu se při arktickém mrazu pohybují dámy ve večerní róbě, v jaké se chodí na ples, dámy, které se bez jakýchkoli technických prostředků napojují na jejich interkomy. Jenom musí doufat, že Džordž i Keimi budou natolik inteligentní, aby se řídili jeho příkladem. Proto nasadil neutrální tón a snažil se tvářit přívětivě a klidně.

„Jistě, madam, uděláme pro vás všechno, ale napřed musíme vystoupit,“ musel říci ve svém šerpu Děmjan, jelikož právě tato slova transmitoval reproduktor vzájemného spojení i ve Vltavově stroji. Ale také je nějak zaslechla žena, protože se vděčně pousmála.

„Vystupujem, chlapci,“ připojil ještě klidně tlampač Děmjanovým hlasem, ale Vltava se nehýbal a ohromeně sledoval postavu sestupující půvabně z balvanů. Sklonila se napřed pro stříbromodrou norkovou štólu, přehodila si ji přes obnažená ramena, konečky prstů uchopila sukni, jemně ji nadzvedla, až se objevily špičky stříbrných střevíčků, a vzápětí kladla jejich vysoké jehlové podpatky na ostré hrany balvanů s takovou jistotou a samozřejmostí, jako by sestupovala po honosném schodišti Metropolitní opery v New Yorku.

Věděl, kdo to je. Před jejich šerpy stanula paní Patricie Nortonová, matka Mela Nortona. Zahlédl její fotografii v Melově kabině v magnetickém držáku na stolku. Už tehdy ho ohromila její krása. To byla má matka, odpověděl na jeho tázavý pohled olysalý brýlatý Mel. Tragicky zahynula před šestnácti lety a tohle je její nejhezčí fotografie, dodal. Nejsem příliš po ní, že, otázal se s matným úsměvem ve své bezvýrazné soví tváři s vysokým čelem a staromódními brýlemi, a Vltava, ač nebyl senzibil, pochopil, že Mel i nadále žije v jejím stínu, že si nikdy neodpustí svou všednost, kterou tak zklamal její půvab.

„Džordži, máme vystoupit,“ vytrhl ho z úvah Keimi.

Jeden za druhým pak sestoupili do strojovny, vyprostili z držáků kyslíkové tanky a připnuli si je navzájem na záda. Jakmile si nasadili přilby, pach zahřátého oleje a oceli vystřídala kovová pachuť kyslíku. Vltavovi byla vždycky odporná, ale teď ji přivítal s ulehčením, stejně jako zlověstný sykot unikajícího vzduchu při vyrovnávání tlaků. Jak rád by zůstal u těchto domáckých zvuků a pachů, protože měly logiku a řád. Nezbývalo však nic jiného než vystoupit do světa, jenž odporoval všem jeho znalostem, všem lidským zkušenostem.

Šerp mezitím poklekl, takže z pupečního otvoru, přestože byl stále ještě tři metry nad úrovní terénu, se dalo pohodlně sestoupit po stehnových dílech jako po šikmé rampě. Děmjan zcela normálně hovořil s paní Nortonovou, a pohled na tuto dvojici byl opět pro Vltavu jako direkt pod bradu. Proti sobě stáli zlatý obr s lesklou bublinou místo hlavy a zralá krásná žena s dokonalým mejkapem, oblečená jako do plesu v opeře.

„… je zavalený tam nahoře v jeskyni. Vysvoboďte ho, prosím vás, nechci, aby zahynul,“ prosila opět dáma ve večerní róbě a její jasný alt nyní zazníval ze sluchátek ISS spojení, kde nemohl být napojen nikdo jiný než oni tři, „vždyť je to můj syn.“

„Jistě, madam, pokusíme se o to, vyprostíme vašeho syna. Ale kde je zavalený, kde je ta jeskyně?“ ptal se Děmjan zcela vážně a soustředěně.

„Děmjane,“ zaprotestoval Vltava, byť s potížemi se konečně vymanil z vlivu hypnotické podívané, „co to tady hraješ?! Přece nemůžeš věřit tady té… tady tomu…“ nevěděl, jak dál.

Žena se obrátila k němu a její velké průzračně zelené oči se zalily slzami: „Pane, vy nechcete pomoci mému…“

„Džordži,“ Voronov ji neurvale přerušil a Vltava mohl pozorovat jeho přísný obličej za siplexem přilby, „Mel tady někde je, a já budu hrát jakoukoli strašidelnou komedii, abych se k němu dostal dřív, než mu dojde kyslík. Když ti to pomůže, ber všechno jako sen! Madam,“ obrátil se zpět k paní Nortonové, „kde je váš syn?“

„Tam,“ paní Nortonová pozvedla nahou, medově opálenou paži, masívní platinový náramek se sesmekl až k oblému lokti, a ukázala vzhůru do stěny.

Blížilo se poledne, slunce kulminovalo a právě jeho téměř rovnoběžné paprsky i při nepříznivém úhlu zviditelnily na stěně něco, co by se dalo nazvat jako střelecký terč. Nebo kruhy na vodě. Jako by kdysi cosi do skalní desky udeřilo či na ní explodovalo, roztavilo ji do ruda a zchladilo dřív, než zvlnění, vyvolané tímto nárazem, stačilo opadnout. Teď byly tyto nepatrné koncentrické vyvýšeniny zvýrazněné hrou světla a stínu a perspektiva je zkreslovala do eliptických oblouků, a právě tam, kde se dal tušit střed kružnic, ukazovala ruka v jemné krajkové rukavičce.

„Mluví pravdu,“ promluvil konečně i Ratanen, který se doposud neustále rozhlížel kolem, jako by ještě někoho čekal, „Norton tam skutečně je. Vím to. Zkamenělý duch ho drží v tlamě. Ona mluví za něho,“ zlato jeho skafandru odrazilo široký blesk, když naznačil posunek ve směru paní Nortonové. Puška, zavěšená na rameni, mu tím pohybem sklouzla, a musel přitáhnout její aramidový řetízek, aby neupadla do hnědočerveného prachu.

„Je tam prostě jeskyně,“ řekla žena nervózně a úkosem si prohlížela Ratanena, „a moje dítě do ní vlezlo,“ její hlas zůstával chladný, i když se zase dívala na Voronova, „přesto, že jsem ho varovala, ať tam neleze. Ale znáte chlapce. Jsou všichni tak neposlušní…“

„Musíme se s ním spojit,“ přetrhl jí Děmjan řeč. „Keimi, nemůžete se dohovořit jako senzibilové?“

Nový zlatý blesk, jak Ratanen pokrčil rameny: „Je mi líto, ale síla ducha to nedovoluje. Optej se jí.“

„Můžeš se zeptat přímo mě, Děmjane. Vítám tě v Bradburyho stínu,“ zazněl všem třem do sluchátek nepříliš hlučný hlas. Leč oni měli dojem, že zaburácel hrom.

3

„Odkud… jak…“ zakoktal se Voronov a pod přilbou otáčel hlavu na všechny strany.

„Neměj strach, tohle nejsou žádné kejkle, nýbrž poctivá pozemská technika. Zapomněl jsi na elektrostrikční komunikátor. Já taky. Ozval bych se dřív. Tahle hornina má celkem vyhovující modul pružnosti, takže signál má dostatečnou velikost, aby jej mohl odebrat můj šerp. Slyšel jsem i dupot vašich strojů, ale chvilku mi trvalo, než jsem domluvil jejich počítačům, aby mě připojily na ISS. Nemuseli jste z nich dělat až tak veliké blbečky…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ramax.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.