Copyright © František Kotleta, 2021

Cover art © Jiří Arbe Miňovský, 2021

Illustrations © Lenka Tarwari Jandová, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0052-0 (print)

ISBN 978-80-278-1131-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1132-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1133-5 (pdf)

Kristýně Sněgoňové,

bez níž by nebyla nejen Legie,

ale dost možná ani já.

Děkuji. Za vše a navždy.

V jedné předaleké galaxii

Vesmír je kruté místo. Právo na život má pouze ten, kdo si jej uhájí v boji. Taková jsou pravidla tam venku. Lidé se je dozvěděli v den, kdy na jejich planetu zaútočila invazní flotila civilizace enlilů. Krátká, ale tvrdá válka srazila lidstvo na kolena a udělala z něj otroky mimozemských dobyvatelů. Otroky, kteří si zaslouží život, jen pokud budou svým majitelům věrní a užiteční. Jenže lidé se nevzdali. Kapitán české tajné služby František Moravec připravil plán na záchranu lidstva, který sice ztroskotal, ale jemu se podařilo aspoň získat starou nákladní loď, tajně vybavenou technologií tajemných rutašů – prastaré vesmírné rasy, jež se nyní skrývá před světem. Na lodi Kraksna pluje s ruským poručíkem Gerasimem, technikem Aloisem Vodičkou, mimozemšťankou Agou, italským kuchařem Giuseppem, tajemnou Amandou, unesenou mimozemšťany dlouho před začátkem invaze, a polskou profesorkou Dankou Krasiński, která by tam nejraději vůbec nebyla. A s odhodláním škodit enlilskému impériu a jeho bitevním flotilám.

Ano, na první pohled to není nejostřejší posádka, ovšem není všem dnům konec a lidé koneckonců vždycky dokázali překvapit. Zvlášť když našli útočiště v práci pro vesmírnou mafii.

Planeta milionů čmelíků

„Do prdele,“ ozval se ve vysílačce v mém uchu Vojcechovsky.

Zrovna jsem pohledem hodnotil mimozemšťanku nesoucí tác s jakousi třaslavou hmotou. Na mimozemských mejdanech musel být člověk extrémně opatrný na to, co si strká do úst. Ta rosolovitá věc totiž úplně klidně mohla pocházet z útrob vysokého hubeného tvora posetého desítkou bradavek, který se s podnosem graciézně pohyboval mezi hosty. Něco jako: „To kafe je moc silný, stříkněte mi do něj trochu mléka.“

„Z osmé nebo desáté bradavky, pane?“

„Z prdele. Jde o to, jestli ta věc je z prdele,“ opravil jsem Gerasima při pohledu na mimozemšťanku – nebo mimozemšťana? –, ale pak mi došlo, že dost možná řeší něco jiného než obsah táců s jídlem a že práh odpornosti má ostatně nastavený někde jinde.

„Nataša,“ odvětil.

„Cože?“ nechápal jsem.

„Nataša, kurva, Nataša Alinová. Jo, ta kurva Nataša, kurva,“ vysvětlil. Zatajil se mi dech. Další „kurva“ jsem nepotřeboval. Přestal jsem si všímat mimozemšťanky i podnosu s podezřelou hmotou a rozhlédl se okolo. Sál o velikosti několika fotbalových stadionů byl plný bytostí rozličných ras.

„Nedal sis to halucinogenní želé, před kterým nás varovala profesorka? Sežere ti to půl mozku. Půlka z ničeho je fakt málo, Gerasime,“ zavrčel jsem nervózně.

„Je to ona, věř mi,“ ozval se mi v uchu jeho hlas.

„Kde jsi?“

„Kde jsi?“ zopakoval jsem po chvíli.

Spojení bylo hluché.

O tři týdny dříve

„Amando, přihraj!“ zařval jsem na dívku, zatímco se mi podařilo zablokovat Vodičku, který jí před chvílí obloukem hodil míč. Dědek měl ve svém věku slušnou páru, když dal za sebou dva koše za tři body. Rutašská ozdravná terapie na něm odvedla dobrou práci.

„Amando!“ křiknul jsem a rozběhl se ke koši. Měli jsme jenom jeden. Ani to nebyl koš, jen kolo z ocelového prutu, který Aga snadno ohnula a připevnila k odpadní rouře. Nikomu to ale nevadilo. Hřiště jsme si vytvořili v jednom z mnoha nákladových hangárů. Hrou jsme zaháněli nekonečnou nudu posledních týdnů. Našli jsme útočiště na Planetě milionů čmelíků, kam jsme se zašili, abychom na chvíli zmizeli z vesmíru. Šlo o jednu z domovských planet huntů, vesmírné drůbeže, pro niž jsme pracovali. Název nelhal. Nekonečné stepi byly domovem obrovského množství jakýchsi přerostlých okřídlených roztočů, které huntové na romantických procházkách požírali. Protože agresivní havěť pro změnu požírala nás a my neměli ochranu pevné kůže a hustého peří, museli jsme zůstat zavření v lodi.

„Amando!“ zařval jsem potřetí, ale pak jsem dostal od Agy ránu ocasem. Vyrazilo mi to dech a já se složil k zemi.

„Uh, uh,“ snažil jsem se všem oznámit, že knock-out ocasem je naprosto proti všem pravidlům NBA a takový Magic Johnson by se ho nikdy nedopustil, ale nikoho to nezajímalo. Útok nepřátelského týmu složeného z Vodičky, profesorky a ještěrky se rozběhl zastavit Amandu, zatímco Gerasim takticky vyklidil prostor. Aga se ohnala ocasem i po mladé Španělce. Dívka se mu ovšem vyhnula a pak udělala něco neskutečného – vyskočila do vzduchu, jednou nohou narazila do Ažina ramene, od něj se odrazila a dala koš.

„Vyhráli jsme!“ zařval Gerasim.

Samozřejmě z bezpečné vzdálenosti od Agy. Ještěrka moc neuměla prohrávat. Vůbec v ničem. Vodička si nedávno vytiskl karty a naučil ji dětskou hru zvanou Autobus. Po své první prohře všechny karty roztrhala a stála patrně jen kousek od toho, aby je Vodičkovi narvala do pusy a donutila ho je sníst. Nikdo už tak neměl odvahu s ní hrát nic jiného než Kdo si u oběda upšoukl.

„My jsme vyhráli?“ zeptala se nevěřícně Amanda, míč už zase pevně v rukou. Udýchaná profesorka pokývala hlavou. Dívka výskla a znovu se skokem odrazila od Ažiných šupin. Místo na koš skočila na jednu z velkých kovových beden, složených na okraji hřiště.

„Huá, huá!“ povykovala Amanda. Strhla ze sebe tričko a roztočila ho nad hlavou. Vodička s Gerasimem na to fascinovaně hleděli.

„Vidím, že jste si našli zábavu na své úrovni,“ ozval se za mnou Giuseppeho hlas. Lodní kuchař tam nestál sám.

* * *

Za ním se vyjímal Aštar, šéf Huntské obchodní společnosti, tedy organizace, pro niž jsme pracovali. Na Zemi by se jí říkalo mafie. Podíval se na mě, Vodičku i Gerasima v našich propocených ušmudlaných trikách, na nehnutě stojící Agu i vřískající Amandu, která nehodlala s vítězným tancem a natřásáním svých mladých pevných prsou přestat ani před zraky nových návštěvníků.

„Co zde provádíte?“ zeptal se hunta.

„Náboženský rituál. Velmi duchovní věc,“ odvětil jsem.

Při styku s mimozemšťany jsem už dávno pochopil, že vysvětlovat cokoliv složitějšího spojeného s lidskou činností nemá moc smysl. Kupodivu však byly některé kulturní fenomény společné prakticky všem bytostem v celém širém vesmíru. Každá civilizace znala koncept něčeho vyššího. Jistě, zpravidla se to omezovalo na zákazy masturbace a krvavé tresty za zločiny typu „věří v něco jiného než my“, ale i nejvyspělejší civilizace braly náboženskou víru vážně a zároveň s tím uznávaly i sebešílenější teologii.

Giuseppe se ušklíbl, ale po boku se mi objevil Gerasim vážně pokyvující hlavou.

„To je naše modla,“ ukázal k improvizovanému koši. „A posvátný relikt,“ pohodil hlavou k míči, s nímž Amanda prováděla vítězný tanec. Na to, že ho Vodička vytvořil při experimentech s našimi výrobníky, byl skoro jako profesionální basketbalový míč.

„Čeká se od nás nějaká účast?“ uhladil si Aštar pera na hrudi a druhý hunta se nervózně ošil. Přitom mu z peří v podpaží vyletěl místní čmelík, velký jako pozemský sršeň. Hunta ho zkušeně lapil a s mlasknutím sezobl.

„Měli byste se poklonit modle,“ pronesl vážně Gerasim. Giuseppe jen protočil oči v sloup.

Oba huntové se hluboce uklonili. Amanda zmlkla.

„Můžeme si promluvit na méně posvátném místě?“ zeptal se Aštar.

„Odvedu je do strategické místnosti,“ řekl kuchař a rázně se otočil. „Vy se mezitím pokuste začít se chovat jako lidé,“ zamumlal, ovšem tak, abychom ho slyšeli.

* * *

„Lituji jedné věci, maso,“ pronesla dosud mlčenlivá Aga.

„Ano?“

„Že vaši planetu už obsadili enlilové. Jinak bych tam nejraději vtrhla a všechny vás vybila. Nemůžete alespoň chvíli…“

Patrně chtěla říct něco jako „brát věci vážně“, ale Amanda ji trefila do hlavy míčem.

„Gól?“ zeptala se.

„Lojzo, dostaň ji dolů, a ať se zase obleče,“ obrátil jsem se na Vodičku a ukázal na bednu, z níž se dívka vzápětí saltem vrhla dolů. V tu chvíli jsem si všiml značky, kterou používali rutašové, skrytá pavoučí civilizace, jež nám pomohla vybavit ukradenou nákladní loď pořádným motorem a vyspělou technologií k otevírání uzlů – otvorů v neviditelných vesmírných proudech, jimiž se dalo zatraceně rychle cestovat. Šlo o nejstřeženější tajemství rutašů a občas jsem si musel přiznat, že nás Apulunaš vážně moc neznal, když nám něco takového svěřil.

„Co to vlastně je?“ zeptal jsem se.

„No,“ Vodička se ošil.

„No?“ popohnal jsem ho nervózně. Ta zatracená vesmírná drůbež nerada čekala.

„No, to nám tu nechali rutašové. Ještě jsem neměl čas to nainstalovat.“

„Gól!“ zařvala Amanda a trefila mě míčem do hlavy. Ten se ode mě odrazil a opět trefil chanu.

„Za tohle všechno bude tvá smrt dlouhá a bolestivá, maso,“ zavrčela Aga a vyrazila pryč.

* * *

Strategická místnost byla jedna z největších ložnic původní posádky. Když jsme teď měli konečně trochu klidu, vyčistili jsme ji a vytvořili z ní něco jako společenský prostor. Dokonce jsme sem nainstalovali sedačky a velký stůl s holografickou projekcí. Gerasim tomu zarputile říkal klubovna, ale pak naštěstí zasáhla profesorka Krasiński. Prohlásila, že označení strategická místnost má mnohem větší styl a hodí se k vesmírné lodi, zatímco klubovna je místo, kde si pubertální chlapci vyprávějí vtipy o prdění a onanují, což je činnost, kterou doufá, že zde neprovádíme. Tím mu definitivně zarazila kdykoliv a při jakékoliv příležitosti slovo klubovna byť jen vyslovit.

„Na co se díváme?“ zeptal jsem se při pohledu na hologram.

„Planeta tisíců světel,“ promluvil konečně Aštarův společník.

„To je něco jako Planeta milionů čmelíků?“

„Gerasime,“ odsekla důrazně profesorka a Rus zmlkl.

Posadil jsem se v klidu do křesla a napil se kafe. Tedy růžové vody z rutašského mixéru. Ten byl jednou z nejcennějších věcí na lodi. Růžová tekutina totiž obsahovala dost minerálních látek a kalorií na přežití. Získali jsme sice nějaké suroviny a sušený rostlinný protein, ale ať z nich kuchař Giuseppe připravil cokoliv, chutnalo to jako separát, který nám vařil, ještě když jsme enlilům otročili na těžební planetě.

„Místní obyvatelé jí říkají Karchemiš, ale všichni ostatní Planeta tisíců světel. Když se na ní ocitnete, v noci kromě hvězdnaté oblohy uvidíte i tisíce obranných stanic, které karové kolem své planety vypustili,“ řekl a bitevní stanice se jako na povel na hologramu rozsvítily.

„Slušná Maginotova linie,“ hvízdl Vodička, aniž by mu mimozemšťané mohli rozumět.

„Karchemiš přežil mnoho velkých uzurpátorů, kteří se prohnali kolem jejich sluneční soustavy. Za několik staletí také udělal své obranné systémy mnohem lepšími a vražednějšími. Rozlámali si o ně zuby mnozí nájezdníci. Teď se ale nachází už hluboko za hranicí území enlilského Společenství a podle našich informací se Společenství chystá ten osten ve své patě vytrhnout za každou cenu. Je to prostě čmelík, který sice umí kousat a bodat, ale je příliš chutný na to, abyste jeho lov vzdali,“ vysvětlil hunta.

„Zasraný švestky,“ zavrčel jsem a dopil kafe. Dostal jsem chuť ještě na jedno, ale nechtěl jsem ho přerušovat. Mé zaklení přešel a na hologramu se objevilo patrně hlavní město.

„Chatuš je sídlo Císařovny, která Karchemiši vládne. Několik karů už dávno pochopilo, že planeta je ztracena, a teď hledají způsob, jak z ní dostat co nejvíc svého bohatství, které by jim mohlo zajistit dobrý život na planetách daleko z dosahu enlilů,“ pokračoval hunta.

„A vy to bohatství dokážete zpeněžit a ten život jim zajistit – za patřičný poplatek, že? Není to amorální?“ prohlásila profesorka a všichni v sále se na ni nechápavě ohlédli.

„Amo… co?“ zeptal se Aštar.

„Paní Krasiński se přeřekla. Chtěla říct, že je to samozřejmě od vás velmi chvályhodné, že těm karům pomáháte se stěhováním jejich majetku,“ pronesl jsem a několika gesty zkusil naznačit Vodičkovi, aby Polku ideálně omámil chloroformem. Pořád nějak nepobrala, že pracujeme pro mafii.

„Vy jste stěhováci, co to zařídí,“ ukázal na mě Aštar svým peřím. „Císařský čistič křídel má několik kontejnerů… svého domácího vybavení a také oblečení, které potřebuje rychle odvézt. Vaše loď…“

„Vzdorující,“ doplnil jsem její jméno, zatímco Gerasim s Vodičkou zároveň vyhrkli: „Kraksna.“

„Tahle nenápadná rozvrzaná věc je na to ideální. Císařovna pořádá tradiční Setkání samic. Bude tam plno cizích lodí. Téhle si nikdo nevšimne,“ pokračoval Aštar.

„Samic?“ ujistil se Rus.

„Karchemiš má dlouhou tradici matriarchátu. Tradiční Setkání samic se koná po tisíciletí. Vždy jej navštěvují významné samice ze stovek planetárních soustav, se svými otroky,“ vysvětlil Aštarův kolega.

„Zařídím…“

„Vy ne,“ zarazil Aštar Agu.

„Karové jsou v hostech velmi vybíraví. Chanové ani huntové nemají na Planetu tisíců světel přístup.“ Mafián udělal dramatickou pauzu a jeho kolega vyvolal do holografické projekce mimozemský druh karů. Vypadali jako přerostlá kombinace motýla a lučního koníka. „Vzhledem ke své podstatě nemají naše druhy úplně v lásce,“ prohlásil a podíval se na Amandu a profesorku. Rozhodování mu netrvalo příliš dlouho.

„Tradicí je vždy samice a tři otroci. Na setkání se s vámi spojí Císařský čistič křídel a vy odvezete všechno, co bude potřebovat. Není to nic náročného. Proto tu práci uděláte vy. Zvládnete přitom nevyhodit do povětří celou planetu, že ano?“

S Gerasimem jsme oba sklopili zrak.

„Postarám se o to,“ pronesla rozhodně profesorka.

Pochybuji, že tomu sama věřila.

Samci a samice

„Věděl jste, že když se nějaký kar zprotiví své vládnoucí samici, useknou mu jeho rozmnožovací nástroj?“ prohlásila profesorka, zatímco si přehrávala informace, které dostala od huntů. Planetu milionů čmelíků jsme dávno opustili a teď jsme zkoušeli ve strategické místnosti jíst cosi jako dušenou mrkev. Šlo o nějakou zeleninu, která tam rostla a podle všeho pro nás měla být jedlá. Nebyla. Alespoň ne v té podobě, v jaké jsme ji měli na talíři. Rozvařené oranžové kostičky plavaly ve žluté šťávě. Vypadalo to jako něco, co byla původně dýně, než ji snědlo a vyblinkalo batole.

„Už vím, co jedli v gulagu,“ pronesl Gerasim, aby zaplašil tu děsivou informaci od paní Krasiński.

„Mohla bych dostat přidáno?“ hlásila se nadšeně Amanda. Měla misku dokonale vylízanou.

„Aha?!“ ozval se vítězně Giuseppe.

„Amanda žila v rozpadající se ZOO a jedla všechno, co její klecí neproběhlo dostatečně rychle. Její stravovací návyky nejsou tak úplně standard, který bych chtěl na lodi mít,“ podpořil jsem Gerasima, ale Giuseppe mě ignoroval a pyšně nandal Amandě plnou misku.

„Běžná karská žena má okolo deseti mužů,“ pokračovala profesorka, která zase ignorovala naše maskulinní pošťuchování.

„Jak stíhá se všemi spát?“

Tohle téma Gerasima pro změnu zaujalo.

„Nestíhá. Spí jen s těmi nejmladšími. Ostatní mají useknutý penis. Zdá se, že samice karů jsou dost popudlivé,“ prohlásila a podívala se na Gerasima takovým pohledem, jako by chtěla naznačit, že on si takovou věc zasloužil už dávno.

„Myslím, že jsem dojedl,“ řekl Gerasim a odložil misku na stůl.

Amanda se na ni vrhla a překlopila ji do té své.

Raději jsem vyrazil na můstek, kde jsem zpravidla měl alespoň trochu klid. Loď díky znalostem od rutašů, implantovaným do mozku, ovládal Vodička a nikdo mu do toho moc nekecal. Možná tak Amanda, která mu tam nosila růžové kafe a rozhazovala šroubováky.

Letěli jsme zrovna v jednom z vesmírných proudů, takže se loď řídila prakticky sama. Vodička něco promítal nad jedním z rutašských pultů. Šlo o základní schéma Kraks… Vzdorující.

„Bolí mě hlava,“ podrbal se na zátylku.

„Z té věci, co nám naservíroval Giuseppe, tě bude brzy bolet něco jiného,“ ušklíbl jsem se a tiše se pomodlil, aby neobnovil svůj zvyk ze starých časů do jídla mi močit.

„To ty informace od rutašů. Vyfutrovali mi mozek technologií, ale je to v mnohém jiné než cokoliv, co znám. Můj mistr z Vítkovic vyprávěl, že tam jako kluk vyráběl pro wehrmacht tanky. To jsou jednoduché věci, kterým rozumím, ale tohle…,“ pokrčil rameny.

„Co to vlastně je?“

„Zbraňový systém. Apulunaš navrhl, jak to všechno poskládat dohromady s enlilskou technologií Kraksny.“

„Vzdorující,“ namítl jsem automaticky.

„Ale mně z toho jde hlava kolem,“ povzdechl si. „Ono se to díky těm malým robotím mašinám, co nám dodali, namontuje prakticky samo, ale musím to synchronizovat s tímhle,“ pohodil rukou k ovládacím pultům na můstku. „Z téhle lodi to udělá vražednou mašinu, ale předtím mi z toho praskne kebule,“ dodal. Před dalšími nářky ho zastavilo červené světlo, které se rozblikalo na jedné z obrazovek.

„Jsme tady,“ prohlásil a na volném prostoru nad přístroji se objevil pohled, který snímaly naše… sakra, co to vlastně snímalo? Kamery? Dálkové senzory? Snažil jsem ty věci pojmenovávat pomocí pozemských analogií, ale většina těch analogií se nacházela od reality dál než Brno od slušného piva.

Než jsem se stačil Lojzy zeptat, jak se říká věcem, díky nimž vidíme daleko, spatřil jsem úchvatnou scenérii. Blížili jsme se k jediné osamělé planetě v solárním systému a kolem ní kroužily jako malinké satelity tisíce podivuhodných konstrukcí. Některé vypadaly staré, omlácené malými meteority a ošlehané pradávnými boji, jiné kompletně nové a na několika bitevních stanicích se už od pohledu usilovně pracovalo.

„Zaměřili nás,“ ohlásil Vodička. Celý můstek začal vysílat varovné signály.

„Dopravní loď Huntské obchodní společnosti. Vezeme ctihodnou samici Krasiński na setkání s Císařovnou,“ pronesl jsem do komunikátoru připravenou frázi a o pár sekund později přestal můstek blikat.

Ulevilo se mi. Ne na dlouho. Za mnou totiž mrskala ocasem Aga. Měla na sobě jenom dva kusy látky. Chodila tak pravidelně. Přišlo mi to podivně zvířecí. Možná to tušila a dělala mi to schválně.

„Utíká čas,“ řekla.

„Čas utíká pořád. Je to jeho podstata. Alespoň v einsteinovském vesmíru,“ odvětil jsem neurčitě. Netušil jsem, kam tím míří.

„Ale tenhle čas utíká marně a zbytečně, maso. Jsem tu jako v kleci. Teď budu čekat se starcem a šílenou dívkou, až se vrátíte, a co bude pak? Jak mám naplnit kor-fa? Nechci zde zestárnout čekáním na to, až ti zachráním život, abych tě pak mohla konečně zabít, jak si zasloužíš.“

Ne že bych byl zrovna expertem na chování chanských samic, ale i úplný idiot by poznal, že je vzteklá jako matka na mateřské, které někdo ukradl flašku vína.

„Postavil ses enlilům, ale to už je dávno. Co děláš teď? Převážíš zboží pro hunty? Už jsi jim přivezl klobouk. Zítra tě pošlou pro brašnu na peří. Nakonec budeš obchodovat s biblaky.“

Podíval jsem se na Vodičku. Jen pokrčil rameny. Netušil jsem, co je to biblak, ale muselo jít o něco hodně ponižujícího. Patrně suspenzor na huntské kloaky. Jinak ale měla pravdu. Čas utíkal a z nás se stali poslíčci pro mafii.

„Uděláme svou práci a pak se uvidí,“ odpověděl jsem nakonec.

„Anebo poruším pravidla a až se vrátíš, zabiji vás, abych byla svobodná.“

„Gól?“

Ve vstupním otvoru se objevily profesorka a Amanda. Obě fascinovaně zíraly na obraz, k němuž jsme letěli.

„Nikdy bych netušila, že něco takového uvidím,“ vzdychla profesorka a na chvíli nás vytrhla z napjaté debaty.

Aga se naštvaně otočila, párkrát přitom mrskla ocasem nebezpečně blízko mého obličeje a odešla pryč.

* * *

Aštar měl peří všude. Zatímco většina plavidel musela zastavit u jedné z bitevních stanic na oběžné dráze a cestovat na povrch nějakým výsadkovým modulem, ta naše mohla až na Planetu tisíců světel. Skončili jsme v obrovském kosmickém přístavu plném stovek roztodivných lodí. O většině z nich netušila ani Polka, komu patří. Některé vypadaly podobně jako ta naše – hodně z nich vycházelo z designu, který jsem viděl u lodí Společenství, ale kousek od nás stála prostá štíhlá černá roura, která působila temněji než vesmír sám. Naproti se třpytila koule jakoby z čistého křišťálu a nedaleko stála obří loď vypadající jako děsivý zelený brouk s osmi páry křídel.

„Likhové. Někdy bych se s nimi chtěla setkat,“ zasnila se profesorka a seskočila z rampy na povrch Karchemiše. Měl jsem podobně svíravý pocit jako u každé planety, kde se dalo díky biočipům dýchat. Nejdřív jako bych se dusil, ale pak jsem si zvykl. Hlavně mentálně, protože můj organismus dostával stejně namixovaný vzduch jako na Zemi. Každá planeta ale jinak voněla. Tahle trochu jako šeříky.

Danka Krasiński na sobě měla dlouhé červené šaty upnuté až ke krku. Vypadala v nich neskutečně šik. Já, Giuseppe a Gerasim jsme si oblékli černá saka a dlouhé kalhoty. Aštarův pobočník, kterému jsme tajně říkali pan Zobáček, nám doporučil nějaký tradiční oblek naší rasy a na tomhle jsme se shodli. Gerasimův návrh kozáckého obleku i s papachou a šavlí byl smeten ze stolu velmi rychle. Vše jsme vytvořili pomocí výrobníků a už na třetí pokus se v tom dalo chodit a moc to nekousalo. Ohlédl jsem se do nákladového prostoru. Stála tam Aga a sledovala naše záda. Zamrazilo mě. Musíme to tu opravdu rychle vyřídit a pak zjistit, co vlastně s ní. Snad mezitím Vodička nerozebere loď na šroubky ve snaze instalovat všechno, co nám rutašové dali, a Amanda nevybrakuje dráty z řídicího pultu, aby z nich Vodičkovi upletla náramek.

„Dominantní samice z Huntské obchodní společnosti?“

Otázku položila štíhlá karka, která na nás čekala kousek od lodi. Doprovázeli ji dva mohutní samci. Zatímco ona měla na sobě něco jako bílou tógu, oni tu stáli nazí. Jen v jedné ze svých horních končetin svírali jakési černé nástroje. Předpokládal jsem, že jsou to zbraně na bázi palseků. Prostřední pár končetin měli kolmo dolů k tělu, které stálo na mohutných nohou. Vlastně mi připomínali luční koníky, i když trochu chlupatější. Rozhodně ale měli hmyzí podstatu. Chápal jsem, že některé živočišné druhy na své planetě nechtěli vidět. Já být něco jako luční hopík, také bych žádné ještěrky a ptáky netoleroval. Ještě že mezi námi nebyl žádný Číňan.

„Nikde nevidím žádného… však víš co, fanfulíka. Myslíš, že ho mají useknutého?“ zašeptal Gerasim. V obou rukách nesl plastové kufry, stejně jako já. Giuseppe, kterému to v saku nečekaně slušelo, držel profesorce spodní lem šatů. Ne že by se Vodička stal šíleným návrhářem, prostě mu to nějak nevyšlo a z výrobníku vylezlo něco, co mělo cosi jako vlečku, která se musela držet, aby se neválela po zemi. Nejen že by se hned zašpinila, ale při naší šikovnosti bychom na ni já nebo Gerasim brzy šlápli a způsobili tak profesorce nový šok v podobě nečekaného pádu k zemi. Naštěstí nikdo cizí netušil, jak má pozemské oblečení vlastně vypadat.

Místo odpovědi jsem jen pokrčil rameny. Profesorka si totiž s karkou vyměnila pár zdvořilostních frází a pak nás uvítací delegace odvedla k otevřenému vznášedlu. Nastoupili jsme. Šlo o bílou kapsli, která připomínala kapku vody. Dalo se v ní sedět na pohodlných blobech. Zatímco karka si sedla jako první, její samci zůstali beze slova stát. Pro jistotu jsem pomohl profesorce posadit se, aniž by si roztrhla šaty, a pak jsme se postavili vedle ní.

Kapsle se vznášela zvláštním klouzavým pohybem. Připomínalo mi to malou loďku poskakující na vlnách. Z vesmírného portu jsme se dostali k městu.

„Chatuš,“ vydechla Polka a vstala, aby se mohla lépe podívat skrz průhledné oválky v kapsli. Všude, kam jsme dohlédli, se tyčily štíhlé oblé stavby rostoucí do neskutečné výšky – možná i jeden kilometr.

„Vidíte, jak…,“ profesorka nás patrně chtěla o něčem poučit, ale pak si uvědomila, že se v kapsli nenacházíme sami, a posadila se.

„Transportní slza je velmi stabilní. Nemusíte se bát obdivovat dílo našich předků vestoje,“ pronesla karka, která nás provázela. Samozřejmě jen směrem k Dance Krasiński, která se tak nadšeně znovu vydala k oknu, aby mohla sledovat svět pod námi.

O půl hodiny později jsme přistáli u císařského paláce. Připomnělo mi to pekingské Zakázané město. Svrchu šlo snadno vidět celý areál obehnaný mohutným valem. Uvnitř se rozkládala široká kruhová stavba s průhlednou střechou, o rozloze nějakých dvaceti fotbalových hřišť. Na jejím konci se zvedala bariéra dalších, na ni přilepených staveb. Karka nás vysadila před jednou z nich a podala nám malý černý obdélník, který sloužil jako navigátor i klíče k našemu pokoji. Profesorka po cestě dvakrát zabloudila. Ne že by navigátor fungoval špatně, ale museli jsme ji korigovat, jak fascinovaně zírala na všechny ty mimozemšťany hemžící se okolo nás a vyrážela je důkladně pozorovat navzdory hlášení navigátoru o špatném kurzu. Potkávali jsme nepřeberné množství pozoruhodných bytostí hemžících se chodbami k místům, kde měly složit hlavu před nočním zahájením Setkání samic. Většinou se kolem nás ale míhali karové.

„Hele, tenhle ho má,“ šťouchl do mě Gerasim. Za normálních okolností by ho profesorka zpražila pohledem, ale teď právě zírala na osminohou larvu zahalenou ve svítivé kombinéze, cupitající kousek od nás. Na Zemi bych, být to menší, tvora bez okolků zašlápl, ale tady šlo patrně o nějaký hyperinteligentní druh ovládající deset planetárních soustav.

Do našeho pokoje jsme se naštěstí nakonec dostali.

* * *

„Vy!“ vykřikla překvapeně profesorka, když se Giuseppe pohodlně rozvalil na jedinou postel v místnosti. Kolem ní se na zemi nacházelo jen několik tenkých dek. Nemusel jsem být expert na mimozemské kultury, aby mi došlo, že pořádné místo na spaní tu mají jen samice.

„Zbraně jsou v paláci zakázané!“ vysvětlila své pohoršení po chvíli.

Z kufříků jsme totiž s Gerasimem začali tahat arzenál, který Vodička vyráběl přednostně, takže pak neměl čas poladit večerní róbu Danky Krasiński.

„Nikdo nám to neřekl,“ pokrčil jsem rozšafně rameny.

„Říkala jsem vám to snad pětkrát,“ dupla naštvaně nohou a podívala se na Rusa.

„Říkala,“ sklopil nervózně oči.

„Dobře, říkala jste to. Ale předpokládal jsem, že nám to říkáte jako zajímavost, ne, že to po nás chcete,“ vysvětlil jsem a rozklapl nejtěžší z kufrů. Byl v něm kulomrd, nejlepší vynález rutašů. Šlo prakticky o stovky let starou muzeální relikvii z časů, kdy ještě bojovali, místo aby se jen skrývali jako teď. Pro naše potřeby ale byla pořád vrcholem válečné technologie.

„Ale…,“ profesorce nějak došla slova.

„Kdo je připraven, není překvapen. Určitě máte v Polsku podobné pořekadlo. Je to jenom vyzvednutí zásilky nějakého posery, ale my chceme být připravení,“ odvětil jsem rozhodně a hodil po Giuseppem pistoli. Šlo o Vodičkovu šikovnou kopii Remingtonu RM380, malé praktické zbraně na šest nábojů, která se dala snadno skrytě nosit. Elegantně ji chytil a přejel pohledem po svém saku. Nemělo žádné kapsy, na rozdíl od toho mého, které jich mělo pět. Výroba zbraní holt měla přednost a na detaily nebyl čas. Navíc byl Vodička technik z Vítkovic, ne nezletilá čínská šička.

„Na,“ podal mu Gerasim lepicí pásku.

„Chcete taky zbraň? Pomohl bych vám ji někam připevnit. Kamkoliv,“ nabídl se pak profesorce. Trochu se přitom začervenal.

„Jak chcete navazovat mírové vztahy s mimozemskými rasami, když všude nosíte tohle?“ ukázala na kufry s pistolemi a noži.

„Nechci. S nikým nechci navazovat žádné vztahy, a už vůbec ne mírové. Chci splnit tuhle zakázku, abych dostal od Aštara dost paliva a taky pár týdnů volno, protože mi na krk dýchá nasraná Aga, a chci taky začít přemýšlet, jak se pomstít enlilům. Tohle je jenom zástěrka, paní Krasiński. Jen zástěrka. Jdeme tu udělat kšefty pro drůbeží mafii a pak zabijeme první švestku, na kterou narazíme,“ odvětil jsem a podal Giuseppemu nůž.

Chvíli mi trvalo, než jsem si všiml, že se profesorka posadila na postel. Smutně při tom sledovala náš arzenál. Kromě kopií remingtonů jsme tu měli i zručné vlastní verze pistolí ČZ 75 a také jedno rozkládací ákáčko. Šlo o rutašskou zbraň s laserem i zásobníky na náboje, kterou jsme si upravili do podoby oblíbené útočné pušky.

„Takhle by to nemělo být,“ hlesla potichu. Vypadala najednou starší. Nemuseli jsme se ptát, co tím myslí.

„Ale je to tak, Danko. Modrá planeta je okupovaná, naši lidi makají pro válečnou mašinérii enlilů, a až jim dojdou síly, namelou je do konzerv, které při pauze na oběd sežerou zuuriti při vyhlazování nějaké civilizace tisíce světelných let odtud. Tohle se nám stalo. Prostě to tak, kurva, je. Zůstali jsme jen my. Děláme pro mafii. Patrně odvezeme něco, co nějaký přerostlý luční koník ukradl svým šéfům, a musíme to dělat, protože jinak bychom mohli akorát házet míčem někde uprostřed vesmíru a upíjet se k smrti,“ řekl jsem po chvíli a přilepil si nůž k levé noze a potom pistoli na břicho. Až je budu odlepovat, bude to zatraceně bolet. Danka Krasiński mlčela a dívala se někam pod své nohy. Rychle si rukou otřela oči. Nečekal jsem to, ale rozbrečel jsem ji.

„To bychom nemohli,“ namítl Giuseppe.

„Co bychom nemohli?“ nechápal jsem.

„Nemůžeme se opíjet, protože mi došly suroviny na výrobu alkoholu a Vodička mi odmítá půjčit jediný výrobník,“ vysvětlil.

Zakroutil jsem hlavou, ale vlastně jsem byl za jeho narušení pochmurné atmosféry vděčný. Stejně jako profesorka.

„To nic nemění na tom, že se stále můžeme vzdělávat a získávat nové informace,“ vyskočila Polka najednou rozhodně z postele a uhladila si mírně pomačkané šaty.

„Půjdeme na setkání samic. Po cestě se vám pokusím vysvětlit, co všechno tu nesmíte dělat, jinak přijdete o život nebo o pindíka,“ ušklíbla se sebejistě a vykročila vpřed. Zapnul jsem si sako a šoupnul otevřené kufry s kulomrdem a ákáčkem pod postel.

* * *

Řešit počítání času na cizích planetách, kde člověk pobývá jen chvíli, je ryzí šílenství. Nejen pro lidi. Huntové k tomu vymysleli úžasnou věcičku – malý černý přístroj, na němž prostě nastavíte odpočet, podle kterého si lze domluvit čas setkání nebo lhůtu pro nějakou činnost. Na displeji běžela soustava číselných znaků od hodně k nula. Huntové neměli příliš složitou matematiku. Kromě toho, že jejich čísla vypadala jinak, fungovala úplně stejně jako ta naše – stejně logicky –, a dala se tak docela snadno zapamatovat. Navíc mi k tomu Aštarův pobočník nastavil navigaci, která se spustila po příletu na planetu. Bez toho bych těžko našel místo, kde jsem se měl s Císařským čističem křídel setkat, a samozřejmě bych netušil kdy. Profesorka s ostatními mezitím vyrazila provádět nějaké formální procedury před začátkem slavnosti. Prošel jsem kolem páru karů nesoucích tácy s jídlem. Bylo to jídlo, i když to na druhém podnosu se hýbalo. Myslím, že dva kusy jídla se spolu dokonce pokoušely kopulovat a vytvářet tak další jídlo.

„Serynčoky?“ nabídl mi jeden z nich.

Všiml jsem si, že měl pindíka. Patrně neudělal v životě žádnou chybu. Nebo byl dost mladý.

„Serynčoky? Voní to dobře,“ pochválil jsem mu nehybnou část tácu a natáhl k jídlu ruku.

„Jestli to sníte, do deseti minut zemřete na strašlivé křeče. Přitom z vás vyteče většina tekutiny, co máte v těle. Abych tu strašnou potupu odčinila, musela bych oběma zbývajícím otrokům useknout jejich… no však víte. Copak mě vůbec neposloucháte?“ ozvala se mi v uchu profesorka. Všichni jsme byli ve spojení pomocí malých komunikátorů, které jsme si narvali do zvukovodů.

„Jinak je tu jenom taková hýbající se namodralá věc,“ odvětil jsem zklamaně.

„To můžete. Pokud tedy zrovna nekopuluje s jinou namodralou věcí. To společně vytvářejí nervový plyn ve svých střevech. Je to oblíbená pochoutka karů, ale vám to může způsobit zástavu srdce.“

„Sakra, je tu něco k jídlu, co mě nezabije?“ zavyl jsem bez ohledu na to, že na mě civěli oba karové.

„Je tam něco oranžového s proužky?“

Pohlédl jsem na tác a skutečně něco oranžového s proužky objevil.

„Tak to taky nejezte. Prostě proveďte tu svoji misi, kapitáne, ať můžeme začít vraždit naše nepřátele, jak jste mě tak hezky poučil,“ odsekla na závěr a já raději vyrazil co nejdál od děsivých pokrmů.

* * *

Hlavní sál císařského paláce na první pohled působil jako obří krytý fotbalový stadion plný roztodivných mimozemšťanů. Nikdy jsem nebyl na tak obrovském mejdanu. Potěšilo mě, že jsem pár ras i poznal. U některých mě to zase netěšilo vůbec. Třeba kulšešská samice s třemi otroky mě přinutila se na chvíli zamyslet, zda bych nemohl vystřílet pár nábojů a pak se nějak nenápadně ztratit. Jenže mi utíkal čas. Vyšel jsem po malém schodišti na okraji obřího sálu k jedné z polootevřených místností. Takových tu bylo plno – nebyl to ve skutečnosti otevřený stadion, ale měl mnoho pater, schodišť, balkonků a teras osázených květinami a ohrazených zábradlími, kde se roztodivní tvorové shlukovali a procházeli. V místnosti rostlo křoví plné světlemodrých květů. Normálně bych k nim přivoněl, ale po profesorčině kázání jsem se bál, aby mě to nějakým děsivým způsobem nezabilo.

Časomíra na navigátoru právě odpípala nulu a navigace ukázala, že jsem tam, kde mám být. Sedl jsem si na malou kulatou věc připomínající sedadla v létající kapsli a na chvíli si oddechl. Zatoužil jsem po cigaretě, ale žádnou jsem neměl, a stejně by mi tu za kouření nejspíš usekli penis. Zdálo se, že je to oblíbená kratochvíle zdejšího obyvatelstva. Tedy obyvatelek. Neřekl bych, že by to mohlo být zábavné i pro karchemišské samce.

Uplynulo možná deset minut, pak jsem to nevydržel a ozval se Gerasimovi.

„Čistič má zpoždění. Co u vás?“

„Nemám tušení. Krasiński si povídá o zdejší květeně s nějakou dvěstěkilovou obludou, co vypadá jak Giuseppeho máma. Tvrdí, že duchaplná konverzace je důvod, proč se zde samice scházejí, a musí to dělat, zatímco my tu děláme stojací lampy. Ale sluší jí to.“

„Giuseppeho mámě?“

„Ne, profesorce. Hele, něco se děje, přichází Císařovna. Končím. Pozdravuj Čističe.“

* * *

Že se něco děje, jsem poznal i bez Gerasima. Celý sál začal bzučet. Nejdřív jsem si myslel, že je to nějaká divná vesmírná hudba, ale pak jsem se skrz zábradlí podíval na davy mimozemšťanů, které se zastavily v pohybu – mezi nimi se vlnili karové a jejich křídla se chvěla v hromadném brumendu. Všichni přitom hleděli do středu sálu, kam přicházela Císařovna. Stejně jako ostatní karské samičky na sobě měla dlouhou bílou tógu, kterou ale lemovaly třpytivé drahé kameny. Z dálky jsem nerozeznal nic bližšího, vnímal jsem jen jejich lesk.

Císařovnu doprovázela ochranka, která byla oblečena mnohem praktičtěji – ani tógy, ani nahota, ale overaly. Tipnul bych si, že byly vyrobené z nějakého neprůstřelného funkčního polymeru. Pokrývaly jim celá těla s výjimkou konců končetin. Císařovna zatím vystoupala na zdobený trůn a rozložila křídla, jako by se chystala ke vzletu.

Brumendo utichlo. V celém sále nehlesl byť jediný odvážlivec, jen mně zaškrundalo v břiše. Zasraná Giuseppeho zelenina.

Císařovnin hlas se nesl celým palácem. Zvuk měli karové zmáknutý vážně dokonale. Musela mluvit z tisíců reproduktorů, ale nikde se neozývalo žádné echo.

„Zdravím vás, ctihodné samice. Náš svět opět hostí setkání zdrojů života, matek, které plodí budoucnost tvorstva. Vy, jež zaplavujete vesmír životem, buďte vítány,“ pronesla a celý prostor explodoval v sérii rozličných ekvivalentů lidského potlesku – ať už to bylo dupání, tření končetin o sebe, nebo zvuky, co by v případě Gerasima mohly být projevem mohutného nadýmání, jež se ozývaly nedaleko ode mě.

Zkontroloval jsem navigátor. Čas se dostával do výrazně záporných hodnot a Císařský čistič křídel nikde. Vyšel jsem zpátky ke schodišti a rozhlédl se. Všichni účastníci večírku se dali opět do pohybu, rozmluv a konzumace jídla, které je, na rozdíl od nás, nezabije.

„Aštar?“ zašeptal kar, jenž přišel z druhého schodiště.

Otočil jsem se. Vypadal velmi mladě. Měl na sobě overal, takže ne obsluha, ale chlápek z bezpečnosti. Trochu se třásl a na tváři měl čerstvou ránu. Nedávno se někde popral nebo měl možná nějakou nehodu.

„Čistíte křídla?“ zeptal jsem se opatrně.

„Každý si čistí křídla,“ odvětil a rozhlédl se okolo. Než jsem stačil něco namítnout, zašeptal: „Císařský čistič byl popraven. Královna žihadel rozkryla celou operaci. Jeho majetek jsme ale měli v anonymním skladu. Odvezou ho vaši kolegové.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rudý vrabčák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.