J. L. CARR

MĚSÍC NA VENKOVĚ

Přeložili Rudolf Chalupský

a Pavlína Janáčková

Pro Kathie a Sally… na rozloučenou

Joseph Lloyd Carr

A Month in the Country

Vydání knihy podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

Copyright © J. L. Carr, 1980

Translation © Rudolf Chalupský, Pavlína Janáčková, 2021

ISBN 978-80-7511-654-3

ISBN 978-80-7511-655-0 (epub)

ISBN 978-80-7511-656-7 (pdf)

Román – krátký příběh, obvykle o lásce

DR. JOHNSON, Slovník anglického jazyka

Okamžik ještě zbývá,

než budem každý zvlášť –

za ruku chyť mě, pověz,

co ve svém srdci máš.

A. E. HOUSMAN

Nepřijde v poledne, když den je žhavý

a růže začnou plát.

Nepřijde, dokud duši neunaví

hrát si a pracovat.

Ale když padne noc a od moře zní hlasy

mocné a tajemné,

ve svitu hvězd a svící, v snovém svitu

usedá vedle mne.

HERBERT TRENCH[1]

11 Básně A. E. Housmana a H. Trenche přeložila Stanislava Menšíková.

Předmluva

Vykonává-li člověk delší dobu nějakou činnost, vytratí se mu z mysli původní záměr. Jsem si velmi jistý, že když jsem začínal psát Měsíc na venkově, měl jsem v úmyslu napsat jednoduchý příběh, venkovskou idylku, něco na způsob Pod listnatým stromem od Thomase Hardyho. Abych našel správný tón toho příběhu, potřeboval jsem, aby se vypravěč s nostalgií zadíval čtyřicet či padesát let nazpět a aby ho při vzpomínce na onen nenávratně ztracený čas zabolelo u srdce.

Chtěl jsem také, aby vyprávění vyznělo přesvědčivě. Proto jsem je zasadil na sever do North Ridingu, do širokého, otevřeného údolí Mowbray, v němž žilo mnoho generací mých předků a kde jsem vyrůstal ve stavení, které se podobalo domu rodiny Ellerbeckovy. V té době se ještě oralo s koňmi a svítilo svíčkami.

Psaní románu může být zcela racionální činnost. Autor paběrkuje ve své paměti a využije všeho, na co tam narazí a co vyhovuje jeho záměru. Moje návštěva u umírající dívky, první amatérské kázání, výlet s nedělní školou, den strávený prací při žních a ještě mnoho dalších příhod se opravdu odehrálo mezi penninskými vřesovišti a yorkshirskou pahorkatinou. Naproti tomu kostel uprostřed polí se nachází v hrabství Northampton, hřbitov je v Norfolku, fara v Londýně. To všechno semlel mlýn mého vyprávění.

Během měsíců, kdy vzniká příběh o věcech minulých, se však vyprávění také zabarvuje tím, co autor při psaní zažívá. Nálada se nepozorovaně mění, původní záměr se vytrácí. I já jsem náhle hleděl zcela jinýma očima na krajinu, jež byla temnější a v níž ani přítomnost, ani minulost již neměly svůj domov.

J. L. CARR

Měsíc na venkově

Když vlak zastavil, vyklopýtal jsem ven a postrkoval přitom před sebou velký lodní pytel. Na peronu kdosi úpěnlivě vyvolával jméno stanice: „Oxgodby… Oxgodby!“ Nikdo se nenabídl, že mi pomůže, a tak jsem se vrátil zpátky do kupé, zakopávaje přitom o nohy cestujících, abych si z přihrádky na zavazadla vzal ještě slaměnou kabelu a z pod sedadla vytáhl skládací polní lehátko. Pokud moji spolucestující představovali typické seveřany, pak mi bylo jasné, že jsem se octl na nepřátelském území, a proto jsem příliš nekoukal na to, po čem šlapu. Zaslechl jsem, jak jeden chlapík nabral zhluboka dech a další cosi zabručel – žádný ale neřekl nahlas ani slovo.

Průvodčí zapískal, vlak sebou několikrát trhl – a zastavil. To ponouklo jednoho staříka sedícího u okénka, aby je napůl otevřel. „Teď bude lejt jak z konve, až budete úplně durch, pane,“ pravil a prudce okno zase zavřel. Lokomotiva vychrlila nádherný oblak páry a odsupěla pryč. Z oken vagonů na mě strnule zírala řada obličejů. A pak už jsem stál na nástupišti úplně sám. Uspořádal jsem si zavazadla a naposledy se podíval na mapu. Zastrčil jsem ji do kapsy svrchníku a zase ji pracně vytáhl ven a přitom mi vypadla jízdenka přímo na boty přednosty stanice. Měl jsem si přišít ty dva utržené knoflíky, napadlo mě. Zadoufal jsem, že déšť ustane aspoň na tu chvíli, než budu mít střechu nad hlavou.

Z domu přednosty na mě upřeně zírala dívenka, obličej přitisknutý na okenní tabulku. Musel ji zaujmout můj svrchník. Byl předválečný, tak z roku 1907, řekl bych, z nádherného materiálu, opravdová kvalita, tlustý tvíd se vzorkem rybí kosti. Sahal mi až ke kotníkům, jeho původní majitel musel být velmi bohatý obr.

Uvědomil jsem si, že brzy promoknu, neboť již nyní se mi voda dostávala podrážkami do bot. Přednosta zašel do své úřadovny a cosi mi říkal, ale jeho nářečí jsem nerozuměl. Zřejmě si to uvědomil a opakoval v přijatelné angličtině: „Říkal jsem, že vám můžu půjčit deštník“.

„Nejdu moc daleko,“ odpověděl jsem. „Tedy alespoň podle mapy.“

Zdejší lidé jsou neskonale zvědaví. „Kam máte namířeno?“ otázal se.

„Do kostela,“ řekl jsem. „Tam se snad usuším.“

„Pojďte si dát napřed čaj,“ vyzval mě.

„Mám dojednanou schůzku s vikářem,“ namítl jsem.

„Jo tak,“ pravil. „Já jsem u metodistů. No ale kdybyste něco potřeboval, dejte mi vědět. Přeju vám, abyste našel, co hledáte.“

Zdálo se, že ví, proč jsem přijel.

S rozpaky jsem se vydal na cestu. Snažil jsem se co nejlépe chránit si náhradní šaty, které jsem měl ve slaměné kabele pod kabátem. Ulička vedla přesně tak, jak ukazovala mapa. Došel jsem k osamocenému stavení, z něhož se vyklubal zchátralý statek, jehož předzahrádka se mračila na svět zpoza narezlého litinového plotu. Z boudy vykoukl teriér přivázaný na řetězu, nejistě zavyl a opět se zalezl schovat. V zanedbaném sadu stálo v kopřivách několik kurníků, všechny byly na spadnutí. Déšť si našel cestičku z mého klobouku a voda mi tekla za krk. Jedno držadlo kabely povolilo. Zabočil jsem za roh vysokého živého plotu a ocitl se na otevřené pastvině. A tam stál kostel.

Nebyla to nikterak honosná stavba – v těchto končinách k žádnému rozvoji vlnařství ve středověku evidentně nedošlo. Byl to chudý kraj a peníze na každičký kámen musely být tvrdě vymáhány. Nad nevelkým kněžištěm měla střecha nezvykle mírný sklon. Musela být přistavěna dobrých sto let po hlavní budově, která měla střechu příkrou a nad postranními loděmi zploštěnou. Věž byla nízká, podsaditá. Můj popis by ve vás ale neměl vyvolat představu něčeho ošklivého, byl to vcelku hezký, příjemně vyhlížející kostel. Při bližším pohledu jsem viděl, že zdivo bylo pečlivě začištěno – vápencové kvádry, žádné nalámané kamení. Dokonce i mezi opěrnými pilíři byly kvádry krásně osazeny, pouze s trochou malty, a tak přestože jsem byl promáčený skrz naskrz, jsem musel v duchu zatleskat středověkým kameníkům. Kámen měl trochu nažloutlý nádech způsobený obsahem hořčíku – musel být nalámán poblíž Tadcasteru a pak po řece dopraven na staveniště. Nenechte se prosím popudit tímto podrobným popisem, v oné vzdálené době jsem se považoval za velkého znalce a milovníka kamenů.

Hřbitovní zeď byla dobře udržovaná, ovšem zástrčka úzké branky byla kupodivu rozbitá a ke svému místu byla přivázána kouskem provázku. Povšiml jsem si několika pěkných náhrobních kamenů z 18. století: sošky andělů pokryl lišejník, přesýpací hodiny a lebky se téměř ztrácely ve vysoké trávě, trsech kopřiv a kozím pysku. Zahlédl jsem i dva tři kolíky s nápisy zapíchnuté do rodinných hrobů zarostlých šípkovým houštím. Vykoukla odtud šedivá kočka, zle se na mě podívala a byla pryč. Bůhví, jací tvorové na hřbitově ještě žili – dnes by tam byla vyhlášena chráněná přírodní rezervace.

Okapy a dešťové svody – nemohl jsem si pomoci, ale musel jsem zjistit, zda z nich někde neteče. Obešel jsem kostel kolem dokola, ale odnikud nic nekapalo, ani náznak mokrých skvrn na zdech! Vlhkost je zkáza nástěnných maleb. Pokud by tam byla byť jen jediná zelená stěna, mohl jsem se rovnou otočit a nechat se deštěm spláchnout zpátky na nádraží.

Vrátil jsem k malému přístřešku nad vchodem, jehož kamenná sedátka uhladilo pět set let, po kterých na nich sedali účastníci pohřbů zemdlení vůní kadidla či výčitkami svědomí.

Stiskl jsem kliku a otevřel dveře. Zaskřípalo to v nich – varování, za něž jsem měl být po několik následujících týdnů vděčen. Konečně jsem byl na místě. Vnitřek kostela vypadal zhruba tak, jak jsem očekával: podlaha z kamenných desek, tři podsadité sloupy po obou stranách chrámové lodi, dvě nízké postranní lodě a vzadu kněžiště, které (pokud jsem dobře viděl) nechal v polovině 19. století přestavět nějaký horlivý stoupenec oxfordského hnutí. Střecha byla solidně vystavěná, vypadala trochu jako dno obráceného korábu. Napadlo mě, že by se tu našly i zajímavé ozdobné svorníky. Ale samozřejmě, hlavní byla vůně toho místa, ta vždycky vytváří bezprostřední dojem – a zde jsem cítil vůni vlhkých polštářků, na které poklekají věřící při modlitbě.

Lešení, jak jsem byl informován v dopise, již bylo postavené a vyplňovalo prostor nad triumfálním obloukem oddělujícím kněžiště od chrámové lodi. Dokonce k němu byl lanem přivázán žebřík, a tak jsem ihned vyšplhal nahoru. Proti reverendu J. G. Keachovi bylo možno říct opravdu hodně, a bohužel oprávněně. Ale až bude stát před soudnou stolicí Boží, mělo by na jeho obranu zaznít i toto: „Byl naprosto věcný a praktický, Hospodine.“ A u Angličanů jsou tyto vlastnosti vzácné. Pár zásobovacích důstojníků jeho typu by se nám bylo ve Francii moc hodilo. Napsal mi, že lešení bude připraveno, a bylo. Slíbil také, že pokud přijedu vlakem ve čtvrt na osm, přijde za mnou do kostela v sedm třicet. A přišel.

A právě tak jsem ho poprvé uviděl, vypadal jako ztělesnění všech svých exaktních, věcných dopisů. Stál pode mnou ve dveřích, podle mokrých otisků mých bot poznal, že už jsem dorazil. Jako lovecký pes vysledoval moje stopy k žebříku a po něm nahoru.

„Dobrý večer, pane Birkine,“ pravil a já jsem slezl dolů. Byl o čtyři nebo pět let starší než já, mohlo mu být tak třicet, vysoký, nikterak robustní muž, pěkně oblečený, s bledýma očima. Působil chladným, uzavřeným dojmem a ještě dlouho poté, co si již musel zvyknout na moje poškubávání v obličeji, stále mluvil k někomu, kdo stál za mým levým ramenem.

Šel přímo k věci. „Pokud jde o vaše bydlení ve zvonici, rozhodně z toho nejsem nadšený. Řeknu to přímo: ten nápad se mi vůbec nelíbí. Ve svém dopise jsem vám zcela jasně vysvětlil, že Mossop musí zvonit každou neděli před mší a že lano od zvonu prochází otvorem v podlaze zvonice. Doufal jsem, že se zařídíte jinak a třeba si zamluvíte nějaký podnájem nebo pokoj v hospodě U Dobrého pastýře.“

Zamumlal jsem něco o penězích.

„Kamna,“ řekl jsem potom. „Co ta kamna? Nevyjádřil jste se o nich tak ani tak. Můžu je používat? Třeba když prší… jako dneska…“ Moje koktání ho na chvilku vyvedlo z míry.

„Nebylo to ve smlouvě,“ vytáčel se a nějak se mu povedlo nepřímo naznačit, že v ní nebylo ani moje koktání a tik v obličeji. „O kamnech původně nebyla vůbec řeč. My musíme myslet i na své výdaje, to jistě chápete. Napsal jste, že si chcete přivézt vařič. Ve svém prvním dopise. V tomhle.“ Vytáhl jej z kapsy a podával mi ho. „Na druhé stránce uprostřed.“

„To bych ale mohl něco zapálit,“ odporoval jsem a bylo mi přitom docela dobře. Lidé si obvykle neuvědomují, že člověk, který koktá, má víc času, aby se vypořádal s nepříjemnými otázkami, a tak jsem útočil dále: „A nezapomeňte na pojištění. Na to, co se nazývá ‚používání budovy k netypickým činnostem‘. Líh na topení a petrolej… staré trámy… suché jako troud… spolehlivý důvod ke zvýšení pojistného. Měl jsem strýce, který vybíral pojistné…“

Zmínka o netypických činnostech ho zarazila. Netypické činnosti jsou velmi podezřelé v Londýně, ale co všechno mohou ztropit na venkově – natož potom tady na severu! A je všeobecně známo, že hřích se hned nafoukne na dvojnásobek, když je oznámen duchovnímu.

„No tak dobře,“ pravil popuzeně. „Snad tedy můžete kamna používat, když tvrdíte, že se bez nich neobejdete.“ Potom jako všichni lidé, kteří se vzdali až příliš snadno, začal hledat nějaká omezující ujednání, aby si zachoval tvář. „Musíte se ale postarat o to, aby o nedělích byla v řádném stavu, a samozřejmě budete mít za všech okolností na paměti, že kostel je posvěcené místo. Jste přece členem církve?“

Zajisté, ujistil jsem ho, může se na mě spolehnout. Zdálo se mi, že moje odpověď mu připadala do jisté míry dvojznačná a přemýšlí, v čem přesně se na mě může spolehnout. Soudě podle výrazu jeho obličeje, myslel na nejhorší. Vůbec jsem jako věřící nevypadal. Spíše jsem se mu musel jevit jako krajně podezřelá osoba, která se bude velmi pravděpodobně oddávat netypickým činnostem a jež byla navzdory jeho doporučením zcela zbytečně zjednána, aby odkryla nástěnnou malbu, již on sám ani nechtěl vidět. Čím dřív budu hotov a pomažu zpátky do neřestného Londýna, tím lépe.

„Jsou zvláštní,“ řekl jsem.

„Jak prosím?“

„Ta kamna,“ řekl jsem. „Jsou velmi zvláštní.“

„Beznadějně zastaralá,“ připustil. „Nechám je do zimy odstranit. Mám už doma katalog. Nabízejí v něm nově patentovaný aparát se dvěma nádržkami na vodu. Ty jsou uloženy každá ve svém vodním plášti, což zajišťuje stálý a spolehlivý přívod tepla. Kromě toho mají být naprosto nehlučná.“

Jak se tak bezostyšně vychloubal novými kamny (vůbec mu nevadilo, že jsou stále jen na stránkách katalogu), vypadal jako zcela jiný člověk.

„Tahle se buď rozpálí přespříliš, občas až doruda, anebo nezahřejí ani sebe, ani nikoho jiného.“ Popuzeně do nich kopl. Vikář a kamna se na sebe výhrůžně dívali jako dva odvěcí nepřátelé.

Možná toho o kamnech řekl ještě mnohem víc, ale já jsem ho neposlouchal, protože jsem si je velmi soustředěně prohlížel. Některé mechanické věci mě přímo fascinují. Až do té doby to byly především hodiny či cokoliv, co se natahovalo na klíček. Nikdy jsem nepřemýšlel o možnostech, jež kamna na koks skýtají. Bylo na nich několik regulátorů a páček a já jsem nemohl přijít na to, k jakému účelu mají sloužit. S touto obrovskou příšerou strávím nepochybně několik příjemných hodin, během nichž budu poznávat její vrtochy. Doufal jsem, že vikář nenechá kamna odstranit dřív, než z Oxgodby odjedu. Zatím jsem smířlivě pohladil místo, kam předtím kopl. Pokud si kamna dají říct a Mossop (ať už je to kdokoliv) bude ochoten spolupracovat, získají zaručeně vikářova kázání o ohni pekelném a bezedné propasti na přesvědčivosti.

Na kamnech byl větší oválný štítek lemovaný věncem litinových růží, který hlásal, že je vyrobila firma Bankdam-Crowther Ltd. sídlící ve Walsallu, v ulici Green Lane dle patentu číslo 7564B. To byl rodokmen, jímž se bylo možno pyšnit. Víc než rodokmen – spíše dynastie… Bankdam-Crowther, Habsburkové světa kamen! Bůhví, co se Bankdamovi přihodilo, ale vzpomněl jsem si, že jsem v Daily Mail četl, že Crowther si pro jistotu, ještě než skočil z mola v Bridlingtonu, prořízl hrdlo. To ovšem nemělo nic společného s kamny – šlo o ženy a koně, přičemž ani těm, ani oněm nerozuměl. Pak se kamna přestala vyrábět. Šokující ztráta pro ty části světa, které byly závislé na vytápění koksem. Naposledy jsem jeden exemplář viděl v Yprech. Po přímém zásahu granátem se zhroutil kostel, nikoliv však stará dobrá kamna Bankdam-Crowther! Úžasný úspěch britských řemeslníků!

Na střeše zarachotil déšť. „Co se vám na nich vlastně nelíbí?“ zeptal jsem se.

„Burácí to v nich,“ řekl netrpělivě, „a ruší modlitby a zpěv. Hloupým dětičkám to připadá legrační. A když začne foukat vítr z druhé strany a… prostě když fouká opačně, tak bouchnou. Kouř, jiskry, popel… no ano, popel pak padá dolů na celé shromáždění. Už mi přišlo několik stížností. Letos 15. ledna při večerní pobožnosti se popel snesl přímo na kostelní sbor. Kdyby jenom pár vloček! Celé mračno popela! Byl se tu na ně podívat jeden odborník z Yorku. Účtoval si jednu guineu a řekl, že už by neměla zlobit. Za měsíc ale bylo zase všechno při starém. Teď to vypadá, že si snad dala trochu říct. Doufám, že se mohu spolehnout, že se v nich nebudete šťourat.“

Zjevně mu bylo jasné, že se na mě nemůže spolehnout ani v nejmenším. Vypadal jsem zcela nedůvěryhodně. Prozradil mě můj svrchník. A pak tu byl můj obličej, zvlášť levá tvář. Škubání v ní bylo stejně nevyzpytatelné jako fungování jeho kamen. Lidé jako reverend J. G. Keach to špatně snášeli. Tik začal vždy u levého obočí a pak se přesunul k ústům. Přišel jsem k tomu u Passchendaele a nebyl jsem sám. Felčaři řekli, že to snad za nějakou dobu přejde. Můj stav rozhodně nezlepšila skutečnost, že ode mě Vinny odešla.

„Jistě,“ řekl jsem mu, „můžete se na mě opravdu spolehnout,“ a zatvářil jsem se co možná nejspolehlivěji. V jedné straně obličeje mi ale škubalo tak nedůvěryhodně, že jsem mu musel opravdu nahánět hrůzu, kopl totiž do kamen ještě jednou – byl zjevně v rozpacích.

„A nyní,“ pravil „abychom vyřídili ještě tu choulostivou záležitost.“ Zjevně měl na mysli něco doopravdy choulostivého, protože ztišil hlas. „Kdybyste… když pocítíte volání přírody, můžete použít budku v severovýchodním koutu hřbitova. Budete tam mít naprosté soukromí – je to za šeříkovými keři. Když jsem se tam byl podívat naposledy, měl tam Mossop nějaké nářadí, ale místa je tam dost. Laskavě to jednou za týden trochu posypejte práškem proti hmyzu a přihoďte lopatou trochu hlíny – mouchy se pak drží stranou.“

Očividně mu to dalo velké úsilí, a tak nastala pauza, během níž sbíral poslední zbytky dobré vůle pro další ústupek. „Ještě ta kosa,“ řekl.

„Kosa?“

„Na skobě tam visí Mossopova kosa. Je hodně rezavá. Ta skoba.“

„Aha.“

„Možná byste se měl ujistit, zda nic nehrozí, ještě než…“

Poděkoval jsem mu a uvažoval, zda ho znepokojuje případná ztráta mého života či pouze mého mužství.

„Dovolil jsem Moonovi, že může budku také používat. Z které doby myslíte, že pocházejí?“

Určitě nemyslel suché záchody, a tak jsem předpokládal, že má na mysli kamna. „No, řekl bych 1890…1900… tak nějak,“ odpověděl jsem a přemýšlel, kdo asi je můj tajemný spoluuživatel Moon.

„Ale ne!“ zvolal popuzeně. „Ty fresky… ta malba na zdi…“

Vysvětlil jsem mu, že nemohu nic říct, dokud neodkryji alespoň část fresky. Oblečení postav mi napoví datování s přesností deseti dvaceti let; móda se neměnila zase až tak rychle ani u zámožných lidí, a pokud jde o chudáky, ti chodili oblečeni více méně stále stejně. Doufám proto, že na malbě bude několik bohatých žen. Řekl jsem, že kytlice vymizely a síťky na vlasy se objevily kolem roku 1340. Ale pokud bych měl hádat – a o nic jiného než o odhad by jít nemohlo –, pak bych řekl 14. století, doba po Černé smrti. Přeživší boháči tehdy s chamtivostí polykali statky zemřelých bližních za skandálně nízké ceny, současně je ale strach o vlastní kůži nutil, aby část zisků obětovali církvi.

Začal mluvit o čemsi nepodstatném – možná právě proto mi přišlo zatěžko ho poslouchat. Navíc bylo v jeho hlase cosi, co ubíjelo pozornost, a proto mi nejspíš unikla valná část toho, co říkal. Spíš jsem přemítal o záhadném Moonovi a Mossopově Damoklově kose.

„Kdy hodláte začít?“

To jsem zachytil. Jsem tu, takže už jsem začal. To přece bylo zřejmé. Pak jsem ho slyšel, jak říká: „S žádnými penězi navíc nepočítáme.“

„Žádné nebudu chtít.“

„Nic navíc nesmí být. Souhlasil jste s částkou dvacet pět guinejí. Z toho dvanáct liber deset šilinků se vyplatí v polovině díla a třináct liber patnáct šilinků, až bude vše hotovo a schváleno vykonavateli závěti. Stojí to tady ve vašem dopisu.“

„Proč jenom vykonavateli?“ zeptal jsem se. „Proč ne také vámi?“ To byl mazaný výpad.

„To je pouze formální opomenutí slečny Hebronové v jejím odkazu,“ zalhal s hořkostí v hlase. „Určitě pouze přehlédnutí.“

Určitě, přemýšlel jsem. Přirozeně!

Útok mi však oplatil: „Ve skutečnosti představuji vykonavatele já. Nebude mi vadit, pokud tu a tam na malbě něco přidáte… v nejasných částech nebo tam, kde části fresky případně zmizely… můžete je doplnit. Pokud ovšem to bude vhodné a bude to ladit s okolím. Nechám to na vás,“ dodal pochybovačně.

Neuvěřitelné, říkal jsem si. Proč je tolik farářů jako on? Proč musí člověk neustále omlouvat jejich chatrnou citlivost vůči bližním? Je to proto, že jsou tolik pohrouženi do myšlenek na Boha? A co jejich manželky? Chovají se k nim doma takhle?

„Samozřejmě není vůbec jisté, zda na zdi vůbec něco je,“ řekl jsem a snažil se, aby to vyznělo přátelsky.

„Samozřejmě tam něco je. Mohu mít jisté výhrady, o nichž nemíním diskutovat a jež se týkají se slečny Hebronové, ale rozhodně nebyla žádný hlupák. Vylezla nahoru po žebříku a škrábala tam do omítky tak dlouho, dokud něco neobjevila.“

Dobrý Bože, to bylo příšerné! Škrábala do omítky! „Jak velký kus odškrábala?“ zaúpěl jsem hystericky a zděšeně zíral do tmy nad obloukem před kněžištěm – kolem lícní kosti mi vztekle cukalo.

„Jednu hlavu, myslím,“ řekl. „Určitě ne víc než dvě.“

Jednu hlavu! Možná dvě hlavy! Pravděpodobně půl tuctu hlav! Nejspíš na to vzala smirkový papír a drátěnku. Měl jsem chuť vylézt na žebřík a tlouct hlavou o zeď.

„Potom zase všechno zabílila,“ pokračoval a vůbec si nevšímal mého zděšení. „Měl byste také vědět, že vaši práci zde nikterak nepodporuji. Nepochybně jste to ale uhádl – z mých dopisů, čtením mezi řádky. Záležitost by se nikdy nedostala do tohoto stadia, nebýt nerozumného postoje právníků slečny Hebronové, když jsem je žádal o svolení využít pětadvaceti guinejí určených pro vás na něco jiného. A nejen to, tvrdohlavě odmítli vyplatit tisíc liber z jejího odkazu našemu fondu na opravu kostela, dokud nebudou splněny všechny podmínky závěti.“

Zíral jsem do temnoty. Jak jen mohla vědět, že tam něco je? Ale co když tam není nic než to, co zbylo z jejích hlav? Ale pokud i tak očividný skeptik jako Keach věří v existenci fresky, pak tam musí být. Napadlo mě, že i on si možná zkusil něco odškrábnout.

„Bude to odevšad vidět,“ postěžoval si.

„Vidět?“ zeptal jsem se. „A co?“

„Cokoliv,“ řekl odměřeně a podíval se nahoru po žebříku. „Bude to odvádět pozornost od pobožnosti.“

„Jenom na krátkou dobu,“ ujistil jsem ho. „Lidé se brzy nabaží barev a tvarů, které jsou stále na stejném místě. Navíc jsou z hloubi duše přesvědčeni, že mají víc času, než kolik jim ve skutečnosti zbývá, a že si sem zajdou někdy ve všední den a fresku si v klidu prohlédnou.“ Měl jsem říct „my“ – jsem stejný jako oni.

Nepochybuji o tom, že se nad pádností mé námitky doopravdy zamyslel, než ji definitivně odmítl. Potom odešel. Neřekl mi, kdo je Moon. Možná že na něho narazím za šeříkovými keři.

Vylezl jsem zase po žebříku a několikrát lehce poskočil na plošině. Byla pevná, bytelná. Pak jsem se, při pohledu na velkou plochu zabílené zdi před sebou, zahloubal. Ano – „zahloubal“ –, žádné jiné slovo by nebylo na místě, neboť to byl slavnostní okamžik. Sahala, tedy ta zeď, nahoru ke střešním trámům a směrem dolů po obou stranách triumfálního oblouku. Jako slepec jsem přejížděl dlaněmi po jejím povrchu, až jsem objevil místa, která slečna Hebronová nechala opět zabílit. Všichni jsme od přírody tvorové plní naděje, vždy připraveni nechat se znovu oklamat a uvěřit v zázrak, který by se mohl skrývat v krabici zabalené do ušmudlaného papíru.

Ale já jsem věděl, že tam malba je. A věděl jsem také, že zpodobňuje Poslední soud. Musel to být Poslední soud, protože ten vždy nechali namalovat na ono exponované místo, kde farníci nemohli nevidět všechna ta děsivá muka, která je čekají, pokud nebudou řádně platit desátky či se neožení s dívkami, jež s nimi čekají dítě. Bude tam archanděl Michael vážící duše a jejich hříchy, bude tam Kristus v majestátu jako nejvyšší soudce a bude tam, úplně dole, i oheň ustavičně planoucí – dramatická davová scéna v nádherných výrazných barvách. Možná jsem si měl vyjednat honorář podle počtu hlav.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Měsíc na venkově.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.