Zkáza Jezerní kotliny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Hugo Šlik

Zkáza Jezerní kotliny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Soumrak nad Spálenými Mlýny

Spálené Mlýny, malé městečko daleko na jihu, se zvolna nořily do soumraku. Byl konec léta, z prázdnin zbýval poslední týden a vládu přebíraly vlahé dny prodchnuté tajemným světlem. Ve vzduchu poletovaly závoje babího léta a v dosud jednolitě zelených stráních se začaly objevovat první žluté a červené kaňky. Vše živé v přírodě se chvělo smutkem z odcházejícího léta a ve vzduchu byla zvláštní vůně, kterou dobře zná každý mladý člověk, byť ne každý se jí nechá vést. Je to vůně, jež zve k toulkám a slibuje dobrodružství. Jak člověk stárne, je k ní čím dál méně citlivý a dospělí lidé ji většinou nevnímají vůbec.

Také mládež Spálených Mlýnů cítila onoho večera zvláštní rozrušení. Kdo mohl, zůstával venku. Největší shluk chlapců a dívek byl u řeky, v místě, kterému se říkalo Pod Papírnou. Mnozí z nich tam strávili celý den a teď jen neochotně balili ručníky a svršky. Domů, do tmavých městských bytů, se nikomu nechtělo. Největší otužilci zůstávali ještě v řece a povzbuzováni svými kamarády na břehu naposledy vylézali na betonové pilíře jezu, aby odtamtud ještě jednou skočili do klidné vody nad propustí.

Zbytek města žil všedním životem, neboť pro dospělé znamenají prázdniny jen velmi málo. Vždyť pro ně se toho s nimi moc nemění. Dál chodí do práce, dál musí plnit své povinnosti. V ulicích Spálených Mlýnů zkrátka panoval obvyklý ruch, který byl vzrušení vládnoucímu na břehu řeky, na hony vzdálený. Ovocnářskou ulicí projel za mocného hřmotu nákladní vůz, na Jánském náměstí skládali brambory do krámu U Žaludů a z terasy hotelu Hvězda zněly do okolí tklivé tóny houslí, hrajících nejnovější šlágr.

V tuto magickou hodinu přicházeli do města od západu dva chlapci. Jeden měl tmavou kštici, byl pěkně urostlý a budil dojem velké síly. Druhý byl oproti svému kamarádovi mnohem bledší a o něco menší. Bylo na něm znát, že nedávno prodělal vážnou chorobu a teprve velmi pomalu se dostává zpět do kondice. Těmito hochy byli Pavel Zeman a Ludvík Grygar, dva nerozluční kamarádi. Zhruba před rokem objevili v horách na západ od města kouzelný kout nedotčené přírody, který nazvali Jezerní kotlinou. Od té doby tam trávili téměř veškerý svůj volný čas. Postavili si tu z bedniček od margarínu chatu a zažívali tam úžasná dobrodružství, o jakých se ostatním chlapcům a dívkám ze Spálených Mlýnů ani nesnilo. Však také Pavel s Ludvou tajemství Jezerní kotliny žárlivě střežili a nikomu o ní neřekli. Jezerní kotlina není pro třetího!

Teď vcházeli do města, vracejíce se z místa, které jim bylo z celého světa nejmilejší. Už kráčeli mezi prvními domy a bez zastavení míjeli osvětlené výlohy krámů a dílen. Teprve u lékárny pana Vošahlíka se zastavili. Byla to staromódní apatyka bez mramoru a přepychových skříní. Ve výkladu ležely sáčky s lipovým květem a všelijakým kořením. Hoši vzali za kliku a vstoupili dovnitř. Přesně ve chvíli, kdy se za nimi s cinkotem zavřely dveře páně Vošahlíkovy živnosti, venku na ulici se rozsvítila první lampa.

2

Nový lékárník

V lékárně čekalo na hochy překvapení. Za pultem nestál starý pan Vošahlík, ale nějaký neznámý mladý muž. Měl na sobě bílý plášť, byl středně vysoký a na očích měl brýle s kruhovými obroučkami. Míchal právě cosi v porcelánové misce, a když zaslechl cinkot zvonku, zvedl zrak a příchozí pozdravil.

„Čím mohu posloužit?“ zeptal se.

První se z překvapení vzpamatoval Pavel.

„Dobrý den. Pan Vošahlík tu není?“

Muž se otočil ke dveřím vedoucím do zázemí krámku a zavolal: „Pane magistře, máte tu návštěvu.“

Po chvíli přišel starý lékárník a srdečně se s chlapci přivítal.

„Tak jak se vám daří? Byli jste zaskočeni, že jste zde narazili na někoho jiného?“

„Ano. Trochu.“

„No, budete si muset zvyknout,“ zasmál se pan Vošahlík. „Odcházím do penze a moji lékárnu přebírá zde pan Bajer. Od září již budete obchodovat s ním.“ Poté se obrátil na muže v bílém plášti a obřadně mu Pavla s Ludvíkem představil. Nový lékárník si s nimi potřásl rukou.

Poté se opět ujal slova starý mistr.

„Tak copak nám nesete, chlapci? To už máte první sběr? Nu, letos bylo vskutku teplé léto. Vše dozrává dříve. Tak ukažte, kolik toho máte.“

Pavel položil na pult batoh, který až dosud nesl na zádech, a vyndal z něj plátěný pytel, čímsi napěchovaný.

„Počkej,“ zadržel Pavla pan Vošahlík, „vysyp to rovnou na váhu.“

Když tak Pavel učinil a vaničku váhy zaplnily usušené fialové květy, vykřikl pan Bajer překvapením.

„To není možné! Vždyť to je…“

„Crocus sativus, ano,“ dořekl za něj pan Vošahlík. „Šafrán setý. Chlapci objevili místo, kde tato vzácná květina roste, a nosí mi ji sem. Vykupuji ji od nich.“

Poté odečetl váhu sušených květů a vyplatil hochům jejich odměnu.

„Tolik?“ podivili se.

„Ceny šafránu oproti loňskému roku opět stouply. Kolik tam toho ještě máte?“

„Ještě dost. Tohle je asi desetina sklizně.“

„Tak to si přijdete na pěkné peníze. Nu, za svou píli si je zasloužíte. Kdy přijdete příště?“

„Snad za týden,“ odpověděl Ludva.

„Tak to už od vás bude šafrán přebírat kolega.“

Po těchto slovech se pan Bajer hochům obřadně uklonil. „Bude mi ctí, mládenci.“

Ještě chvíli si pak povídali s panem Vošahlíkem o všem možném. Starý muž, který kdysi Pavlovi vysvětlil mnohé záhady spojené s Jezerní kotlinou, jim vyprávěl, jak se těší, že v penzi bude mít konečně čas na rybaření a na vnoučata. Pavel s Ludvou mu slíbili, že jej někdy přijdou navštívit k němu domů, a pak se konečně rozloučili. Byl také nejvyšší čas – venku už se úplně setmělo.

3

Za snem

Druhý den vstal Pavel již v sedm hodin ráno. Vyskočil z postele, otevřel okno a do půl těla svlečený si zacvičil sestavu prostných cviků. Snažil se přitom být co nejvíc tiše, aby neprobudil maminku v sousedním pokoji. Každodennímu rannímu cvičení jej kdysi naučil otec, který býval profesionálním boxerem. Svého času byl snad nejslavnějším sportovcem v zemi (zvlášť poté, co zvítězil nad černým ďáblem Evansem), ale před necelými dvěma lety zemřel přímo v ringu na zástavu srdce. Po jeho smrti se Pavel s matkou přestěhovali do Spálených Mlýnů, odkud maminka pocházela a kde doufala zapomenout. Náhlá vzpomínka na ty události Pavla rozesmutnila, a tak si raději přidal ještě sadu kliků a sklapovaček. Vždyť to byl nejlepší lék na trudomyslnost! Zpočátku míval dny, kdy se mu do ranního cvičení vůbec nechtělo, dnes by však tento rituál nevynechal za nic na světě. Věděl, že díky němu je zdravý a silný a dokonce i jeho mysl je po takovém zápřahu svěžejší a lépe pracuje.

Když otevřel dveře pokoje a vešel do kuchyně, zjistil, že maminka už sedí u stolu a před sebou má hrnek s kávou, křížovku a několik popsaných listů. To byla její nová záliba, které propadla po přestěhování do Spálených Mlýnů. Jako kdyby všechen ten čas, který dříve trávila rozhovory s tatínkem, potřebovala něčím zaplnit. Našla si tedy křížovky a přesmyčky jmen. Přesto, že Pavel tuto její zálibu nesdílel, chápal, že je pro ni důležitá.

„Jak dlouho už jsi vzhůru?“ zeptal se, když ji pozdravil a pohladil po zvolna šedivějících vlasech.

„Pár minut už to bude.“

„Měla by ses jednou pořádně prospat.“

„Nemůžu spát. Sama se budím kolem páté a už nezaberu. To víš, my staří to máme jinak.“

„Copak ty jsi stará? Nejsi!“ ohradil se Pavel a maminka se na něj usmála.

„Zatím jsem vymýšlela přesmyčky pro paní Mlynářovou. Má se jí každou chvíli narodit vnučka a dostane jméno Veronika.“

„A na co jsi přišla?“

Pavlova maminka si nasadila brýle, které měla až dosud na čele, zvedla jeden z papírů a začala číst.

„Tak například Ivaně rok, Ivě nárok, koně vaří, kováři ne, řev kánoí, řeka voní nebo řeka víno, což je tedy skoro totéž.“

„Hm. Pěkné,“ řekl Pavel, zatímco si naléval čaj. Měl maminku rád, uvědomoval si, že po smrti otce jí zůstal jen on, a toužil jí být oporou. Pokud se ona bude zajímat o takové slovní hříčky, byl rozhodnutý pokusit se v tom najít zalíbení i on.

„Co třeba koně víří?“ zkusil.

„To nejde, ale víra koně už ano,“ zajásala maminka a hned novou přesmyčku připsala na papír.

Pavel se posadil ke stolu s hrnkem čaje a s namazaným krajícem.

„Budeš ode mě dnes něco potřebovat?“ zeptal se.

„Kdybys byl tak hodný a došel na nákup. Napsala jsem ti seznam.“

Maminka podala synovi další popsaný papír a v momentě, kdy si jej od ní bral, tiše řekla: „Za snem.“

„Prosím?“

„To nic. Přesmyčka. Seznam, za snem.“

Oba se tomu zasmáli.

Ani jeden z nich v tu chvíli netušil, že matčina záliba v přesmyčkách jednoho dne zásadním způsobem ovlivní běh událostí a dokonce pomůže zachránit lidský život.

4

Setkání s Kiplingem

Na nákup vyrazil Pavel hned po snídani.

Na konci Kovářské ulice, kde bydlel, jej čekalo nemilé setkání. Pospíchal, chtěl mít nakupování rychle vyřízené, aby mohl ještě dopoledne zajít za Ludvou. Proto téměř běžel a na rohu jednoho domu vrazil do hloučku hochů, kteří odtamtud vyšli. Když se vzpamatoval z prvního leknutí, čekalo jej hned druhé. Jedním z oněch hochů byl totiž Lojza Rezek. Lojza byl Pavlův vrstevník, ale i když měl Pavel pěkně rostlé svalnaté tělo, Rezek proti němu vypadal jako opravdový hromotluk. Měl také povahu rváče a pro tyto své vlastnosti byl jakýmsi vůdcem všech hochů z Kovářské ulice a blízkého okolí. Pavel si s ním užil nejednu krušnou chvilku, ale přesně před rokem Lojzu rodiče poslali do učení až někam ke hranicím a byl od něj klid. Pavel nevěděl nic o tom, kdy a proč se Lojza vrátil, bylo mu však jasné, že dalšímu střetu s ním se nevyhne.

„No to se podívejme, Pavel Zeman,“ řekl Lojza, když poznal, koho má před sebou.

„Vrátil ses?“ zeptal se Pavel.

„Jak vidíš. Stýskalo se ti po mně?“

„Abych řekl pravdu, ani ne. Ale vítám tě zpátky. Třeba spolu teď budeme vycházet líp než před tvým odjezdem.“

Tato Pavlova věta byla jakousi nabídnutou pravicí. Pobídkou k usmíření. Pavel tím chtěl dát Lojzovi najevo, že ať už se mezi nimi odehrálo v minulosti cokoliv, on je ochotný na vše zapomenout a soudit Lojzu jen podle jeho současných činů.

Rezek ovšem neměl o žádný smír zájem.

„Bojíš se?“ zeptal se jízlivě.

„Ne. Proč bych měl?“

„Třeba proto, že bys mohl dopadnout jako tvůj tatínek. V pátém kole jít k zemi.“

To byla zcela záměrná podlost. Pavlův otec Jan Zeman podlehl zástavě srdce právě v pátém kole svého zápasu s Carpim. Porazila jej chamtivost sportovní agentury, která přemluvila v tu dobu již vysloužilého boxera k dalšímu zápasu, a snad i vlastní chybný úsudek. Rozhodně to však nebyla ruka italského soupeře. Jenže to Rezek neuznával a vytahoval tuto starou záležitost pokaždé, když chtěl Pavlovi ublížit.

„Jak říkám, v pátém kole šel k zemi. Docela pomlácený,“ zopakoval Lojza a během své ohavné řeči si vyhrnoval rukávy košile.

Pavel byl rudý vzteky. Věděl, že čest mrtvého otce musí bránit. Když byl tatínek ještě naživu, naučil jej základům boxu. Přesto se Pavel nikdy zbytečně nepral. Klukovské rvačky bez pravidel mu připadaly dětinské. Uvědomoval si, že disponuje velkou silou, a nechtěl tuto sílu zneužívat. Střet s Lojzou Rezkem byl však něco jiného. Tomu se nemohl vyhnout, obzvláště po tom, co Lojza pronesl. Odložil tedy nákupní tašku, vyhrnul si rukávy a zaujal základní boxerský postoj. V hloučku chlapců kolem nich to zašumělo. Vmžiku se kolem obou kohoutů utvořil kruh a vzduchem začaly létat různé pokřiky.

„Jen mu dej, Lojzo.“

„Ukaž mu, kdo je tu pán.“

„Kdyžtak ti pomůžeme.“

Pavel sice ve Spálených Mlýnech bydlel už déle než rok, ale bylo pravdou, že se pro samé výpravy do Jezerní kotliny s místními hochy nikdy tak úplně nesžil, a bylo jen přirozené, že teď všichni stáli na straně jeho soupeře. Lojza si odplivl a vykročil.

V tu chvíli se za zády hochů ozval klidný, ale rázný dospělý hlas: „Co se to tady děje?“

Když se otočili, spatřili, že se k nim směrem od nádraží blíží mladý, snad ani ne třicetiletý muž, kterého nikdo z hochů dosud ve Spálených Mlýnech neviděl. Byl oblečený v konfekčním obleku, který mu dobře seděl na širokých ramenou, a v opálené tváři mu doslova zářily bystré oči. Na černých vlasech měl klobouk a v pravé ruce nesl kufr. Došel až k hloučku chlapců, položil zavazadlo na zem a zopakoval svou otázku.

„Co se to tady děje?“

„Urážel mého otce,“ odpověděl Pavel.

Rezek se trucovitě díval stranou a na půl úst pronesl: „V pátém kole byl pryč!“

Pavel se chtěl na Lojzu vrhnout, ale muž jej pouhým pohybem ruky zadržel. Sám by nedokázal říct, jaká síla jej vlastně zastavila.

„Tomu nerozumím,“ řekl neznámý.

„Tatínek byl boxer,“ vysvětloval Pavel. „Zemřel v ringu. Při pátém kole souboje s Carpim mu selhalo srdce.“

„To tak. Carpi ho prostě umlátil!“ neodpustil si Lojza další urážlivou poznámku.

I jeho neznámý muž umlčel pouhým pohybem ruky.

„Podle toho, co říkáš, jsi synem Jana Zemana, slavného rohovníka, přemožitele černého ďábla Evanse.“

Pavel mlčky přisvědčil.

„Hoši,“ otočil se muž na Lojzu a jeho kamarády, „Jan Zeman byl poctivý a čestný sportovec, který náš národ proslavil po celém světě. Zemřel v ringu, protože do něj nastoupil s nemocným srdcem. Lékař jej varoval, aby zápas odmítl, ale jeho ctižádost a především ziskuchtivost pořádající agentury byly silnější. Zemřel neporažen. Ale budiž, ať mezi vámi rozhodne čestný boj. Budu vám soudcovat.“

Po těch slovech si muž svlékl sako a sňal klobouk. Obojí pak opatrně položil na kufr.

Lojza Rezek a jeho kamarádi cizince nedůvěřivě sledovali. Byli zvyklí, že dospělí se do jejich hádek a rvaček nemíchali, a zde tento muž chce dokonce soudcovat jejich bitku. Vlastně ne bitku, ale čestný boxerský souboj. Klasická pouliční rvačka by jistě dopadla lépe pro Rezka a jeho kumpány, ale výsledek poctivého boxerského souboje jeden na jednoho by byl velmi pravděpodobně opačný. Bylo na Lojzovi, jak se rozhodne, a ten dal své úmysly jasně najevo, když začal mlčky ustupovat. Po pár váhavých krocích se otočil a beze slova odběhl pryč. Jeho kumpáni jej rychle následovali. Když dusot nohou zanikl za nejbližším rohem, obrátil se neznámý muž k zaskočenému Pavlovi.

„Tvého otce jsem obdivoval. Na jednom jeho zápase jsem měl tu čest být osobně přítomen jako divák.“

Pavel nebyl schopen slova.

„Rád jsem tě poznal,“ pokračoval muž, zatímco si oblékal sako. „Jistě se ještě uvidíme. Mé jméno je Jan Sokol, ale jestli chceš, říkej mi Kipling.“

„Pavel Zeman,“ hlesl Pavel a stiskl nabízenou pravici.

Nemohl tušit, že se s Kiplingem skutečně opět brzy setká, a to na místě nejméně pravděpodobném.

5

Ludvík píše

V tentýž den, kdy Pavel zažil nepříjemné shledání s Lojzou Rezkem, strávil Ludvík Grygar několik hodin nad Zavřenou knihou. Probudil se brzy a sám se tiše nasnídal v kuchyni, tak aby nevzbudil rodiče. Poté vyšel z bytu, přešel dvůr a po schodech vystoupal až na půdu. Měl tam vzadu u štítu vlastnoručně zbudovanou skrýš, která byla jeho tajným útočištěm a kde trávil veškerý svůj volný čas, pokud právě nebyl s Pavlem. Pavel byl ostatně jediný živý člověk, který o této jeho skrýši věděl. Ano, jediný živý, protože druhý člověk, který tuto skrýš vystopoval, dnes již ležel na hřbitově. Byl jím pomatenec Jiří Dernet. Ten dříve bydlel ve stejném domě jako Ludva a kdysi dávno i on znal cestu do Jezerní kotliny. Chodíval tam jako malý chlapec se svým kamarádem Václavem Jílkem. Ovšem poté co tam Venda spadl ze skály a zabil se, Dernet se pomátl a cestu do Jezerní kotliny zapomněl. Když se pak, již jako dospělý, dozvěděl, že Ludva tuto cestu zná a že ji má dokonce poznamenanou v knize, kterou nosí u sebe a kterou uchovává někde na půdě, snažil se ji od něj získat. Ludva tehdy zažil mnoho chvil hrůzy, když se k němu do skrýše za větrných večerů pokoušel někdo dostat, a on netušil, kdo – nebo co – to je. Ostatně i Pavel si užil své. Zavřenou knihu, jak Ludva své knize říkal, pak přechovával u sebe doma a Dernet se dokonce snažil vloupat k němu do bytu! Pomatenec však vloni na podzim zemřel a žádné nebezpečí tedy již nehrozilo. I tak ovšem obezřetný Ludvík mapu cesty do Jezerní kotliny z knihy raději vytrhl a spálil.

Dnes tedy zase mohl beze strachu chodit do svého půdního útočiště.

Psal tam do Zavřené knihy dobrodružné příběhy z dávných dob Divokého západu. Přesně takové, jaké měl rád, ale chtěl, aby jeho příběhy byly mnohem krásnější než všechny, které kdy četl. A podle Pavla, který byl až dosud jeho jediným čtenářem, se mu to dařilo. Ach, jak se mu to dařilo! Ludvův kamarád mu doslova rval knihu z ruky pokaždé, když do ní něco připsal. Hltal ty příběhy s téměř nábožnou úctou a obdivoval se Ludvovi za to, že dokáže ve své knize stvořit takový kouzelný a podmanivý svět. Tento Pavlův obdiv byl Ludvíkovi příjemný. On sám si Pavla vážil za mnoho jiných věcí. Za to, jak je silný, mrštný a ohebný. Za to, jak je čestný a kamarádský. A jak je vždy dobře naložený a plný odhodlání k novým a novým dobrodružstvím. Sám o sobě tak vysoké mínění neměl. Věděl, že jeho tělesná stavba (zvlášť po nemoci, kterou minulou zimu prodělal) je spíše slabá, a nemyslel si ani, že je nějak zvlášť pěkný. Proto ho Pavlův obdiv a jeho přátelství tak hřály.

Dnes byl den, kdy cítil tu správnou náladu, aby mohl pokračovat v Zavřené knize. Nemohl do ní psát kdykoliv! Kdepak, musel trpělivě čekat na tu správnou chvíli. Nikdy nevěděl, kdy přijde, ale musel být připravený. A dnes, hned jak se probudil, věděl, že bude psát. Věděl, že to půjde. Už dopředu se těšil, co na jeho psaní řekne Pavel.

Ve své knize psal o Černém jaguárovi, ušlechtilém náčelníkovi a jeho rudém lidu kmene Krí. Měl v té knize celý vybájený svět se spoustou postav, které v ní žily, mluvily, jednaly a které už tak znal, že je v duchu viděl před sebou, jak vypadají, a slyšel i jejich hlasy.

Teď tedy kráčel půdou ke své skrýši. Byl zde zatuchlý vzduch a jediné světlo sem dopadalo malým vikýřem, jehož sklo bylo celé pokryté hustými pavučinami. Ludva se tu však dobře vyznal! Zkušeně překračoval trámy a vyhýbal se hromadám starého harampádí a šňůrám na prádlo. Konečně došel ke skrýši. Otevřel dveře a vstoupil. Ocitl se v místě, které mu bylo hned po Jezerní kotlině z celého světa nejmilejší. Jediným zařízením zde byla jedna velká bedna a pak dvě menší. To byly židle a stůl. Na větší bedně stála petrolejka. Tu teď zapálil a teprve pak za sebou zavřel dveře. Poté si sedl na jednu z menších bedýnek a z přihrádky ve stole vyndal objemnou knihu vázanou v režném plátně, kalamář a pero. Do Zavřené knihy se mohlo psát jedině pravým inkoustem!

Ludva nalistoval v knize první prázdnou stránku, zhluboka se nadechl a začal psát.

Ta neblahá událost pro lid kmene Krí se stala v době, kdy se koruny javorů začaly pomalu zbarvovat do všech možných odstínů rudé. Divoké husy na nebi vzrušeně kroužily a stáda bizonů na obzoru vířila prach, jak opouštěla své letní pastviny. Tábořiště, které svým lidem našel Černý jaguár, bylo dobré. Byla zde hojnost zvěře i vody. Tee-pee rudého lidu stála na břehu dravé říčky, jejíž voda spěchala vpřed v prudkých peřejích, vystřikujíc do vzduchu závoje vodní tříště. Od řeky se zvedal mírný zalesněný svah, který pozvolna přešel ve strmější sráz vysokých hor, na jejichž vzdálených vrcholcích se sluneční paprsky odrážely od vrstvy věčného sněhu. A právě z těchto hor přišlo nebezpečí.

Byl večer neobyčejně krásného dne, slunce se pomalu sklánělo ke štítům hor a Černý jaguár stál na břehu říčky, v níž učil malé chlapce svého kmene lovit ryby oštěpem. Všichni hoši se obdivovali náčelníkově přesné mušce a pozorně naslouchali jeho radám. Celí dychtiví po něm vše opakovali, zcela pohlcení horečkou lovu. Každý úspěšný zásah mladého bojovníka byl oslavován stejně, jako kdyby docela sám skolil obrovského bizona.

„Hea, heá! Hea, heá!“ ozvalo se náhle volání ze svahu nad táborem. Ze sekvojového háje tam vybíhal mladý bojovník Velký oheň a mával rukama. Jeho volání nebylo varovné, ale spíše radostné. Velký oheň se zřejmě chlubil nějakým dobrým úlovkem. Nenesl však nic, ruce měl prázdné. Znamenalo to snad, že nahoře v horách ulovil medvěda a teď přišel do tábora oznámit svůj úlovek a vyzvat ostatní, aby mu jej pomohli odtáhnout? Možná. Černý jaguár si povzdychl. Věděl, že Velký oheň je trochu horká hlava, někdy rychleji jedná, než myslí, a nejednou jej tato vlastnost přivedla do nesnází. Náčelník raději pospíšil, aby s Velkým ohněm mluvil jako první. Sešli se na půl cesty mezi táborem a sekvojovým hájem.

„Hea, heá, náčelníku, udělal jsem tam v horách veliký objev.“

„Copak jsi tam našel, Velký ohni? Statného medvěda baribala, nebo snad stádo kamzíků?“

„Nic takového. Něco mnohem cennějšího!“

„Co může být cennější než jídlo pro celý kmen?“

„Tohle!“ vykřikl pyšně Velký oheň a napřáhl k náčelníkovi pravici. V dlani držel kámen, jenž se i v zapadajícím slunci prudce leskl, takže Černého jaguára téměř oslepil. Poznal ho však dobře.

„Zlato,“ řekl tiše.

„Ano, zlato,“ přisvědčil Velký oheň, oči rozšířené vzrušením. „Tam nahoře je ho mnohem víc. Celá jedna skalní stěna se jím třpytí. A kdo ví, kolik je ho pod zemí. Kdybychom tam začali kopat…“

„Zadrž!“ umlčel dychtivého mladíka Černý jaguár. „Proč bychom měli ten blyštivý kámen dobývat z lůna země?“

„Přece abychom ho měli ještě víc…“ odvětil nechápavě Velký oheň.

„Ale proč bychom ho měli chtít víc?“

Oba indiáni si chvíli mlčky hleděli do očí. Klidný a trpělivý pohled Černého jaguára se střetával s roztěkaným a pomalu se temnícím pohledem Velkého ohně.

„Bledé tváře mění ten kámen za pokrývky, zbraně, náboje…“

„A ohnivou vodu.“

„Navajové s bledými tvářemi obchodují…“

„A kdy naposledy jsi viděl nějakého Navaja schopného boje?“

Oba indiáni stáli kousek od sebe a jeden druhého si měřili pohledem. Černý jaguár byl nejsilnějším a nejstatnějším mužem kmene, ale Velký oheň za ním o mnoho nezaostával. Stáli nehybně, jako sochy, vzduch mezi nimi jiskřil napětím. Zdálo se, že Velký oheň se nechce smířit s tím, že by jeho nález nebyl patřičně oceněný.

„Je mi jedno, co říkáš. Jsem nálezcem zlatého kamene a chtěl jsem, aby z něj měl užitek celý kmen, ale pokud ty tomu budeš bránit, budu s bělochy obchodovat sám!“

„Varuji tě,“ odpověděl klidným hlasem Černý jaguár. „Zlato ještě nikomu štěstí nepřineslo. Je to jen kámen a ten se nedá jíst a v zimě tě nezahřeje. Bledé tváře se nespokojí s tím, co jim dáš. Budou chtít stále víc. Přijdou sem a vezmou si to.“

„Nikdy jim neřeknu, kde to zlato leží…“

„Jsi statečný, Velký ohni. Statečný a hrdý. Tvé šípy jsou rychlé a málokdy minou cíl. Nebojíš se žádného nebezpečí, a proto mě mrzí, že tě ztrácím. Nástrahám bledých tváří podlehlo mnoho lepších bojovníků, než jsi ty. Nakonec to z tebe dostanou a přijdou sem.“

„Je to moje zlato!“ vykřikl Velký oheň. „Můžu si s ním dělat, co chci.“

„Tvoje? Ne, Velký ohni. Ty jsi to zlato neulovil, nezískal jsi je v boji ani jsi je nevyrobil. Jenom jsi je našel. Není tvoje. Patří této zemi a nikomu jinému. A pokud chceš zachránit náš lid a naši zem, necháš je ležet tam, kde je.“

Po těchto větách Černého jaguára nastalo ticho. Bylo jasné, že to jsou poslední náčelníkova slova, a kdyby jim chtěl Velký oheň odporovat, musel by jej vyzvat na souboj. Na to si však přeci jenom netroufal. Chvíli zhluboka dýchal a probodával svého soupeře pohledem. Pak zlostně hodil kamenem o zem, otočil se na patě a odešel do svého stanu.

Černý jaguár pozoroval jeho siluetu, dokud nezmizela v otvoru tee-pee. Pak se pomalu shýbl a sebral ze země blyštivý kámen. Chvíli jej zamyšleně potěžkával v dlani a pak se otočil směrem k řece. Napřáhl se, udělal pár rychlých kroků a hodil.

Hladinu dravé říčky, jen pár metrů od malých hochů zaujatých rybolovem, zčeřil malý gejzír.

Ludva zaklapl knihu a narovnal si záda. Uvědomil si, že posledních pár minut tajil dech a že se trochu potí. S tím, co napsal, byl spokojený. Ještě doplní ilustraci a zítra by mohl dát toto nové dobrodružství Černého jaguára přečíst Pavlovi. Co na to asi řekne? A co by na to řekl někdo jiný, další, napadlo ho vzápětí.

Poprvé jej přepadla touha po tom, aby jeho příběhy měly více čtenářů.

6

Další tajemství Jezerní kotliny

Poslední den prázdnin nemohli Pavel s Ludvou strávit jinak než výpravou do Jezerní kotliny. Cestou ven z města vyprávěl Pavel Ludvíkovi o svém opětovném shledání s Lojzou Rezkem. Míjeli právě lékárnu, když rozebírali, kdo asi je tím záhadným Kiplingem.

„Říkal, že se ještě uvidíme, ale netuším, co tím myslel,“ zakončil své vyprávění Pavel.

„Buď jak buď, je dobře, že se tam objevil,“ řekl Ludvík. „Z Rezkova návratu nemám žádnou radost. Pamatuješ, jak nám vloni zavařil s tou svojí Tarantulí?“

Tak nazval Lojza partu kluků, s jejichž pomocí se chtěl zmocnit Zavřené knihy a získat tak plánek cesty do Jezerní kotliny. Používal k tomu různé lsti a anonymní výhružné dopisy, avšak nikdy se mu to nepodařilo.

„Bát se ho ale nebudeme, co říkáš?“ zeptal se Pavel a usmál se na Ludvu tak, jak to uměl jen on.

„To se ví, můj rudý bratříčku. Vždyť paže naše silné jsou a odvaha naše nekonečná,“ přisvědčil Ludva vznešeným jazykem Zavřené knihy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zkáza Jezerní kotliny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.