Relikviář svatého Maura

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Vladimír Liška

Relikviář svatého Maura – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Vladimír Liška, 2021

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2021

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7597-942-1

ISBN e-knihy 978-80-7597-976-6 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7597-975-9 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7597-963-6 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Prolog

Relikviář svatého Maura je dnes hned po korunovačních klenotech považován za naši nejskvostnější středověkou památku.

Pokud tato knížka bude někomu svým obsahem místy připomínat hybrid literatury faktu a historické detektivky, je třeba už na samém jejím začátku jasně říci, že v tom nebyl žádný záměr. Ve skutečnosti jde vesměs o širší shrnutí známých a méně známých historických faktů pojednávajících o románské starožitnosti, jejíž původ sahá přibližně osm set let do minulosti. Navíc jde o předmět nevyčíslitelné kulturní hodnoty. Po druhé světové válce zůstal ukrytý v Československu jeho posledním vlastníkem v naději, že ho jednoho dne opět získá zpět. Ovšem tak se nestalo, a když o dvacet let později vlastník zemřel, zůstal poklad uložen v tajné skrýši i nadále.

Když byl u nás v roce 1985 tento unikátní předmět objeven, mluvilo se v zasvěcených kruzích tehdejšího socialistického Československa o nálezu století, ale než k němu došlo, musela se sestavit složitá mozaika stop a svědectví, které k objevu vedly. To už se vědělo, o jakou starožitnost se jedná, tedy o pozdně románský relikviář svatého Maura, bohatě zdobenou domečkovou schránku, jež měla ukrývat ostatky tohoto světce.

Co o této vzácné památce víme? A co je známo o její historii? A jak si vysvětlit její podivuhodně umělecky ztvárněnou ikonografii tvořící součást vnější schránky? To jsou jen některé otázky, na které se v této knize pokouším nalézt odpovědi.

Právě rekonstrukce kauzy objevu relikviáře svatého Maura zapříčinila, že jsem se tímto ojedinělým případem začal podrobněji zabývat a že jsem ho chtěl přiblížit nejen sobě, ale celé čtenářské veřejnosti. Pro mne osobně to byla pozoruhodná exkurze do minulosti, přinášející mnoho zajímavých poznatků, ale také jistých nesrovnalostí, na které lze jen těžko s určitostí odpovědět.

Navzdory všem dostupným faktům si nemůžeme být jisti, zda šlo skutečně o objev století – je to totiž úsudek víceméně subjektivní. Mohli bychom stejně tak tvrdit, že nálezem století byl u nás například objev ostatků Jana Žižky z Trocnova v roce 1910 v Čáslavi nebo nález vzácné plastiky hlavy keltského velmože, k němuž došlo za druhé světové války u Mšeckých Žehrovic, či objev pohřebních insignií českého krále Přemysla Otakara II. při exhumaci jeho ostatků v pražské katedrále sv. Víta.

To, co nás opravňuje k podobným a někdy možná i k poněkud nadsazeným závěrům, je otázkou vkusu, významu a důležitosti, takže relikviář svatého Maura v tomto ohledu není jistě žádnou výjimkou.

Nepochybně šlo o nález výjimečný, snad i se značným kulturně-historickým významem pro odborníky, ale u tehdejší československé veřejnosti mimořádnou pozornost nevzbudil. Částečně snad i proto, že s našimi dějinami měla tato památka jen okrajovou souvislost. Navíc byl celý nález doceněn až později a první informace o tomto objevu byly sporadické, což už dnes neplatí.

Pravdou je, že relikviář sv. Maura je hned po českých korunovačních klenotech považován za nejvýznamnější a nejcennější umělecký předmět nacházející se na území České republiky. Důležité je určitě i to, že byl zpřístupněn veřejnosti.

Unikátní na něm je nesporně i fakt, že původ a zdobení relikviáře pochází z období, kdy se moci chopili první Přemyslovci, a takových uměleckých vzácností není ve světě mnoho. Právě proto bychom si je měli připomínat, aby obecná povědomost o nich neupadla v zapomnění.

Relikviář sv. Maura, s nímž je spojen velice dramatický příběh, patří právem do kategorie vzácných středověkých předmětů a toto jedinečné dílo neznámých tvůrců zůstává součástí nejvzácnějších středověkých uměleckých skvostů minimálně v evropském kontextu.

Vydejme se tedy po stopách tohoto mimořádného objevu, což nám o osudu této pozdně románské umělecké památky prozradí řadu podrobností a přiblíží i některé zvláštní okolnosti nálezu, které se odehrávaly v tehdejším komunistickém Československu.

Pokud je u nás nalezení relikviáře sv. Maura považováno za objev 20. století, stejně tak dobře by to mohlo platit i o nálezu ostatků Jana Žižky z Trocnova (na obrázku), k němuž došlo roku 1910 v Čáslavi.

1. Svaté ostatky a relikviáře

Relikviář císaře Karla Velikého je relikviáři sv. Maura v mnohém velice podobný. Oba možná pocházejí ze stejné zlatnické dílny.

Relikviáře i oltáře, ukrývající fyzické ostatky světců (například zuby, kosti, krev, zbytky textilií apod.), jsou neodmyslitelně spjaté s křesťanskou církví už od antických dob a mezi křesťany byly předmětem nábožného uctívání. Pozdější středověké relikviáře měly obvykle podobu bohatě zdobených schránek (relikviář Karla Velikého) či původně textilních váčků. Existovaly však i takové, které měly například podobu lidské hlavy (relikviář císaře Fridricha I. Barbarossy) nebo postavy (relikviář sv. Foy).

Samotné slovo světec vzniklo z latinského sanctus (řecky hagios), což se dá vyložit jako slovo posvěcený. Už od 1. století prvotní křesťané uctívali ty jedince, kteří pro svou víru položili život, čímž osvědčili mimořádnou svatost. Tak začaly vznikat kulty křesťanských mučedníků, z nichž prvním se stal už kolem roku 35 n. l. svatý Štěpán. Věřilo se, že ostatky světců mají zázračnou moc, a tuto víru mezi křesťany později šířili i církevní preláti, včetně papežů.

Když se křesťanství v tehdejší římské říši stalo ve 4. století n. l. oficiálním náboženstvím, bylo mučednictví stále vnímáno jako dobrý způsob k získání svatosti, ale významnější roli začal sehrávat tzv. asketismus nebo příkladně ctnostný život Kristových následovníků.

Křesťanští poutníci museli často urazit i velké vzdálenosti, aby navštívili kostely a další svatostánky, v nichž byly relikviáře uložené. Ve středověku se časem ostatky světců staly nejen předmětem obchodování, ale představovaly i dobrý dar klášterům, kostelům, církevním hodnostářům a světským vladařům. Stále častěji mezi ně patřily i speciálně vyráběné relikviáře zdobené drahokamy, perlami a zlatem, které svaté ostatky obsahovaly mnohdy už jen ve zlomcích kostí, zubů či zbytků jiných relikvií. Jednalo se především o pozůstatky tkanin nebo zlomky nějakých rituálních či liturgických předmětů.

Proslulý byl v této oblasti Karel IV. (vládl 1316–1378), hluboce zbožný panovník, jenž byl touto pozoruhodnou sběratelskou činností doslova posedlý a svou rozsáhlou sbírku relikvií umístil na hrad Karlštejn v prostorách dnešní kaple sv. Kříže (dříve kaple Utrpení Páně). Tam měly s císařovým svolením přístup pouze jím vyvolené osoby. Zpravidla se jednalo o nejvyšší církevní hodnostáře nebo některé vzácné hosty, které Karel IV. na tomto hradě přijímal k audiencím.

Karel IV. přikládal svatým relikviím velký význam. Karlštejn mu v tomto případě sloužil jako obří trezor, vždyť jeho sbírka tehdy patřila k největším v Evropě. V průběhu času však byla rozkradena nebo rozprodána a další relikvie zničilo vlhko a plísně. Dochoval se jich pouze nepatrný zbytek, jenž se později stal například součástí svatovítského pokladu.

Uctívání relikvií (a rovněž i obrazů) se stalo důležitým ideologickým nástrojem církve. Skrze relikvie docházelo k upevňování moci; systém, který se kolem relikvií vytvořil, se stal nedílnou součástí katolické dogmatiky. Svaté ostatky bývaly zpravidla uloženy v mnoha sakrálních stavbách, kam putovali věřící k modlitbám – v kostelech, katedrálách, kaplích či klášterech – a tato místa podle daného světce, jemuž posvátné relikvie byly přisouzeny, někdy nesla i svá jména (u nás například pražská bazilika a později katedrála nesoucí jméno sv. Víta, jehož ostatky zde byly uloženy už v 10. století).

Vlastnit ostatky světců bylo ve středověku pokládáno za prestižní záležitost, a dokonce i některé významné šlechtické rody proto usilovaly o jejich získání, neboť to zvyšovalo jejich význam i společenské postavení. Výroba relikviářů, v nichž bývaly tyto ostatky uloženy, proto byla objednávána u význačných zlatníků i šperkařů a zpravidla se jednalo o díla s výraznou uměleckou hodnotou. Zadavatelem nebyla nutně vždy církev, ale rovněž i světští vladaři. Důraz byl často kladen na luxusní provedení, vždyť se jednalo o výrobky, které měly vyjadřovat úctu jejich majitelů k svatým relikviím.

Ale protože obchod s ostatky světců ve středověku postupně vzkvétal, objevovala se i řada podvrhů, které bylo těžké odlišit od těch pravých. Pokud však byla jejich pravost posvěcena církví, nikdo o jejich autenticitě nepochyboval.

Obchod s relikviemi byl velice výnosný a za svaté ostatky se platilo obrovskými částkami. Například Kristova trnová koruna v královské kapli Sainte-Chapelle v Paříži se cenila víc než samotná kaple, která byla pro tuto vzácnou relikvii postavena. K byznysu se svatými ostatky přispívali i církevní hodnostáři, kteří je opatřovali tzv. autentikou, písemným stvrzením jejich pravosti.

Relikviář sv. Maura – celkový pohled.

U nás jsou relikvie například součástí svatovítského pokladu a značnou část jich ve 14. století nashromáždil Karel IV. Patří sem – mimo jiné – do zlata zasazený hřeb z Kristova kříže, okovy sv. Petra, rukavice, mitra a roucho sv. Vojtěcha, zub sv. Markéty, žebro sv. Žofie aj.

V České republice jsou však i další klenotnice se svatými ostatky. Jen namátkou lze připomenout Břevnovský klášter s kostelem sv. Markéty, kde je uložen barokní relikviář s ramenem sv. Markéty Antiochijské, nebo kapitulu ve Staré Boleslavi, kde se od 14. století uchovává tzv. palladium – měděný reliéf Panny Marie s Ježíškem, který prý nosil na krku sv. Václav a jemuž je církví dodnes připisována ochranná moc.

Posvátné relikvie tak zdobily většinu křesťanských svatostánků a stávaly se důležitými atributy, k nimž věřící vzhlíželi s pokorou i nadějí, že modlitby pronášené ke světcům, ke kterým se tyto relikvie vztahovaly, budou vyslyšeny.

Nezpochybnitelným historickým faktem je, že křesťanská víra byla ve středověku jedinou a zároveň nosnou ideologií, s níž se každý člověk setkával od svého narození až do smrti. Církev byla zároveň mocí, která bděla nad životy věřících a spoluurčovala způsob jejich života.

Ten byl pro středověkého člověka velice svízelný. Neutuchající feudální války, vykořisťování ze strany vrchnosti, ale i hladomory a zhoubné epidemie (například morové) sužovaly středověkou populaci. Tehdejší křesťanstvo se proti tomu cítilo bezmocné a věřící obraceli svou mysl k mystice a nadpřirozeným silám. Církev tedy sehrávala roli prostředníka mezi nimi a Bohem.

To, že církev vybudovala kult svatých ostatků a dalších relikvií, vycházelo z učení, že mezi nebem a zemí existují božská tajemství, která není schopen obyčejný smrtelník svým rozumem postihnout. Klíčovým prvkem kultu světců byla idea, že právě oni plní zvláštní roli patronů, strážců a ochránců míst i lidí. Měli kupříkladu věřící chránit před nemocemi, přírodními živly a dalšími pohromami.

Šíření této formy fetišismu tak posilovalo postavení křesťanské církve a pro kláštery a farnosti představovalo vlastnictví svatých ostatků doslova podmínku jejich rozkvětu. Každý význačnější chrám a klášter se snažil opatřit si nějakou relikvii, která nebyla jen památkou na nějakého světce, ale i předmětem, o němž se věřilo, že přináší Boží požehnání. Podobná moc byla přičítána i obrazům a sochám Krista, Panny Marie či apoštolů. Způsob získání relikvie však nebyl tak podstatný. Důležitý byl samotný fakt jejího vlastnictví a magické moci, která jí byla církví přisuzována.

Musíme si uvědomit, že život středověkého člověka byl po stránce ideové formován výlučně křesťanským náboženstvím. Dokonce i filozofie, právo či přírodní vědy byly teologii podřízeny. Středověký feudální systém byl posvěcován autoritou křesťanské věrouky a jakákoli duchovní hnutí, včetně těch, která církev označila za sektářská a kacířská, měla proto převážně náboženské, křesťansko-mystické formy.

Instituce papežství se postupně proměnila v mocnou duchovní a politickou sílu. Papežský stolec upevňoval své výlučné postavení nejrůznějšími způsoby, jednalo se především o rituály, které sice nebyly přímo obsaženy v Písmu svatém, ale které byly posvěceny papeži jako „Božími náměstky“.

Jedním z proslulých sběratelů svatých ostatků byl ve 14. století český král a císař Karel IV.

Mezi ně patřila kanonizace (svatořečení) významných představitelů církve i světských osob, ať už se jednalo o křesťanské mučedníky, nebo jedince žijící příkladným křesťanským životem a mající na povznesení církve zvláštní zásluhy. Navíc šlo zpravidla o osoby, jejichž životy byly spojovány se zázraky, na kterých měly buď svůj podíl, nebo tyto zázraky byly jejich vlastním dílem. I dnes lidé považují za zázraky jevy či události vymykající se běžným poznatkům a zkušenostem. A je zcela na každém z nás, zda v tom spatřuje skutečně zázrak, paranormální jev, či zvláštní souhru náhod nebo souběh zvláštních okolností.

Přibližně od 4. století mohli kanonizaci a vytvoření nového kultu daného světce schvalovat místní biskupové či arcibiskupové. Avšak na přelomu 12. a 13. století začal tento slavnostní církevní akt podléhat papežům, kteří o kanonizaci nejen rozhodovali, ale často i prováděli kanonizační rituál, jímž se dané osoby prohlašovaly za svaté.

Tento slavnostní katolický obřad je dnes považován za neomylný úkon papežů a zejména mezi katolickými věřícími požívá velké úcty. Od roku 1634 byla pro kanonizaci stanovena pevná pravidla upravená v roce 1917 v Kodexu kanonického práva (Codex Iuris Canonici) papežem Benediktem XV.

Benedikt XV.

Pontifikát tohoto papeže byl zahájen v září roku 1914. Během první světové války sympatizoval s Němci a Rakušany, nicméně Vatikán dodržoval neutralitu. Benedikt XV. neměl rád veřejná vystoupení. Fyzicky připomínal dítě (přezdívalo se mu „batole“), neboť měl nezvykle velkou hlavu a střední postavu. Patřil mezi zapřisáhlé nepřátele ruských bolševiků a po bolševické říjnové revoluci se pokoušel prostřednictvím svých emisarů neúspěšně vměšovat do vnitřních ruských záležitostí. Jeho politika byla v zásadě politikou obratného lavírování ve snaze získat pro Vatikán co největší prospěch.

Benedikt XV. byl proslulý perfekcionismem, například svůj denní pracovní program měl rozepsaný takřka po minutách. V roce 1918 se u válčících mocností zasazoval za rychlé uzavření míru, neboť ve státech zbídačených první světovou válkou hrozilo nebezpečí levicových revolucí. To mu vyneslo pověst „apoštola míru“. Ačkoli se rád holedbal pevným zdravím a tím, že nikdy nebral žádné léky, podlehl v sedmašedesáti letech (1922) zápalu plic poté, co se při jedné mši koncem listopadu roku 1921 silně nachladil.

Českému králi a císaři Svaté říše římské Karlu IV. sloužil jeho hrad Karlštejn i jako velký trezor k ukládání svatých ostatků, které považoval za velké poklady.

Povýšení do stavu světce znamenalo nejen vyjádření úcty nad zásluhami kanonizované osoby o církev a křesťanské náboženství, ale zároveň se tím takový jedinec stával součástí plejády již dříve uctívaných světců.

Z pohledu křesťanské teologie to byli především ti, kdo svými životy měli být ostatním věřícím příkladem v dodržování mravních atributů křesťanského učení, kdo pro křesťanskou víru obětovali svůj život, nebo kdo své životy altruisticky zasvětili ctnostnému životu, službě věřícím a církvi. Kanonizace tak vždy patřila mezi důležité křesťanské rituály, byla nejvyšší odměnou za zásluhy o církev a za šíření i upevňování křesťanské víry.

Kanonizace však měla ve středověku i svůj mysteriózní rozměr. Křesťanská víra se orientovala především na to, aby si věřící zajistili posmrtnou spásu svých duší. Podle apoštola sv. Pavla existovala v raném křesťanství jediná cesta jak toho dosáhnout – hluboká víra a konání dobrých skutků.

Ale tento prvotní etický význam křesťanského náboženství začal ve středověku postupně ustupovat do pozadí. Morálně bezúhonný a počestný život věřícího křesťana byl sice ideálem, ale lidé se v praxi dopouštěli mnoha hříchů, z nichž však mohli být vykoupeni nejen mechanickým plněním příslušných církevních rituálů, ale později dokonce i majetkovými či finančními dary a dalšími úplatami. Odpuštění hříchů si tak mohl člověk od církve například koupit papežskými odpustky, nebo se mohl očistit pokáním, půsty a dalšími rituálními praktikami, které hříšníkům nařizovala.

Nadpozemské spasení duše tak získalo nový rozměr – stalo se předmětem kupčení a zároveň vynášelo duchovenstvu značné příjmy. Vliv církve se z jejího původního duchovního a mravního rozměru začal postupně přenášet do ryze světských oblastí a z církevních hodnostářů se stala mocná feudální vrchnost disponující – na rozdíl od světských vladařů – něčím, co nikdo jiný neměl – všeobjímajícím mystériem křesťanského náboženství, jehož nedílnou součástí se stal i kult svatých ostatků.

Také pražská katedrála sv. Víta ukrývá řadu svatých ostatků, například sv. Víta, sv. Václava nebo sv. Jana Nepomuckého.

Víra, že tyto ostatky mají zázračnou moc, byla křesťanskou církví šířena prakticky od počátku jejího vzniku. Ke kanonizacím osob předurčených ke svatořečení však docházelo zpravidla až po jejich smrti, a i kdyby se světec během svého života dopustil nějakého hříchu, kanonizace byla nejvyšším aktem církve, jímž z něj byl takový hřích na věky snímán. Světec byl či musel být bez hříchu – tedy mravně bezúhonný – a papež zůstával jako „náměstek Boží“ a „zástupce Boha na zemi“ tím, kdo kanonizací zajišťoval danému světci před „tváří Boží“ výjimečné postavení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Relikviář svatého Maura.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.