Přeložila Karolína Kloučková

SOVSÅGOTT

Anders Roslund

Copyright © Anders Roslund, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Karolína Kloučková, 2021

Cover © Nils Olsson, OINK, 2020

ISBN 978-80-242-7800-1

Část první

Na hřbitově je vždycky chladno

Závrať.

Taková závrať.

Snažil se klidně sedět. Jako to dělával.

Hluboký nádech.

Zavřel oči a čekal.

Až to nakonec přešlo. Až se svět přestal otáčet a on mohl natáhnout ruku ke květině, která se mu tak líbila. Ve švédštině se jí říká láskovník. Vysoká rostlina, která se každé pozdní léto vracela a usmívala se na něj v celé své kráse a hrdosti. Ewert Grens na okamžik zapomněl na bolest v kyčli, otrhal suché lístky a vodou z konve navlhčil pupeny, jež se promění v něžné kvítky. Pomalu pohladil bílý kříž – víc se k ní přiblížit nemohl. Konečky prstů sledoval prohlubeň tvořící její jméno na obyčejném cínovém štítku.

Chybíš mi.

Dlouho na toto místo nedokázal přijít. Východní část Severního hřbitova. Obvykle zaparkoval u otevřené brány a procházel se po křivolakých cestičkách, kde jeho kroky stíraly stopy po rovných tazích hrábí. Obklopen rozptylovými loučkami a náhrobními kameny, které jako by se zvedaly ze země a zíraly na něho. Ale když se přiblížil, pokaždé to vzdal. Přemohla ho tíže na hrudi a nohy ho odmítly poslouchat, vrátil se do auta, do města, do policejní budovy, do své pracovny – k pohovce potažené manšestrem, jejíž ošoupané polštáře představovaly jediné bezpečné místo. Jednoho rána to ale najednou pochopil. Že to, čeho se obává, už se stalo. A že když člověk k takovému pochopení dospěje, musí jít dál, aby ho strach už znovu nedohnal a nesrazil.

Chybíš mi, i když čím dál míň.

Ewert Grens zavěsil prázdnou konev na hák v koutě na nářadí a chystal se uložit na správné místo hrábě, když ho závrať přepadla znovu. Tělem mu projela mohutná vlna, kdyby se nezachytil dřevěného plotu, upadl by – neovladatelná síla ho přemáhala čím dál častěji, a kdyby byla Anni naživu, poslala by ho do nemocnice. On sám se snažil bílým plášťům spíš vyhýbat.

Udělal to samé, co předtím. Zůstal stát bez hnutí a čekal, až se ona vlna, divoká a zneklidňující, přežene. A když to nestačilo, posadil se na lavičku, která během let začala být jeho, a pozoroval kousek trávníku, který nějaký úředník označil jako část 19B, číslo 603. Trvalo mu několik let, než překonal ty dva kilometry z domova na rušné Sveině ulici k upraveným a rozlehlým plochám podél ulice Solna Kyrkväg, než se odvážil spatřit, že tady Anni leží spolu s tolika dalšími, v jednom z třiceti tisíc hrobů – kousek jeden od druhého, aby se nerušili, ale dost blízko na to, aby nikdy nebyli sami.

Nechal si srpnový vítr pohrávat na tváři, na níž od té doby přibyly vrásky, a čechrat vlasy, které jako by při každé návštěvě byly řidší. A ucítil to. Klid. I ve svém nitru. Dostatečný na to, aby na chvíli zahnal závrať.

Právě tehdy, právě v tom okamžiku se země pod ním otřásla.

Celý svět se otřásl.

Grens se rychle rozhlédl. Nebyl to svět. Byla to lavička. Kolikrát už tady seděl, a pokaždé sám. Teď vedle něho usedla nějaká žena, jenom o půl metru dál.

Na jeho lavičku.

Docela blízko, úplně beze slova, jako by ho ani nevnímala.

Opatrně na ni pohlédl. Odhadoval, že je podobně stará jako on, tmavé, krátké vlasy, oči, které neuhnou, ať už před výhrůžkou, nebo ze studu. Trochu připomínala Marianu Hermanssonovou. Jednu z mála osob, kterým kdy důvěřoval, sám se postaral, aby ji zaměstnali, protlačil ji mezi spoustou kvalifikovanějších. Spoustu let byla jednou z jeho nejbližších kolegů, tím také nejbližších přátel. Jednoho dne mu s koncem vyšetřování oznámila, že požádala o přeložení, protože už to s ním dál nevydrží. Neměl jí to za zlé, ani on nemohl sám sebe často vystát. Od té doby se neviděli, možná to byl důvod, proč měl občas pocit, že ji zahlédl v někom jiném.

Trvalo to několik minut. A potom cizí žena promluvila.

„Chodíte sem za někým?“

Oči stále upřené přímo před sebe.

„Protože… to je to, co tady děláme, že?“

Neodpověděl.

„Nebo, omlouvám se, asi chcete mít klid? Já jen, že jsem na své lavičce seděla zatím pokaždé sama.“

Teď odpověděl.

„Na vaší lavičce?“

Usmála se.

„Není moje. Tedy ne v tomhle smyslu. Jen že tu bývám… no, sama. V téhle části hřbitova člověk zřídkakdy někoho potká.“

Seděli dál mlčky.

Ona se dívala přímo před sebe, on se díval přímo před sebe.

Rozhostil se dokonalý klid.

„Moje žena.“

Grens kývl směrem k bílému kříži o pár metrů dál.

„Jmenovala se Anni. A když nad tím přemýšlím…“

„Ano?“

„Vlastně se podobáte spíš jí.“

„Prosím?“

„Chci jen říct… Sedávám tu kvůli ní. Za ní sem chodím.“

Žena vedle něho přikývla, ne aby vyjádřila lítost, to na místě, kam všichni chodí navštěvovat smrt, nedávalo smysl. Ale aby dala najevo, že mu rozumí a že je to tak v pořádku.

„Jak dlouho? Tedy, jak dlouho už uplynulo od smrti vaší ženy?“

„Jak se to vezme.“

„Aha?“

„Ona… Pracovní úraz. Před pětatřiceti lety. Auto jí přejelo hlavu. Já seděl za volantem. Byla to moje chyba. Přestala komunikovat, v podstatě nefungovala. Ale pro mě ano. Podle mnoha lidí zemřela už tehdy. A potom, když zemřela z čistě vědeckého hlediska – to bylo přesně před deseti roky.“

„A pro vás?“

„O několik let později. Teď už vím, že je mrtvá. Že neexistuje. Pro ostatní. Ale pro mě ano – naším způsobem.“

Všechna ta rána a odpoledne a večery tady, u Anni. A nikdy se k němu nikdo u jejího hrobu nepřiblížil. Měl za to, že je na něm znát nezájem, nikoho nikdy ani nenapadlo narušit jeho chvilku na lavičce.

Ale teď mu to nepřišlo nepříjemné nebo nesprávné.

Bylo to jenom neobvyklé.

„A… vy?“

„Prosím?“

„Kdo chybí vám? Za kým sem chodíte?“

Nikdy nebyl v udržování konverzace moc zdatný. A když se o to pokoušel na hřbitově, připadal si ještě neohrabaněji než jindy. Ale nezdálo se, že by jí to vadilo, spíš si toho ani nevšimla.

„Leží… támhle. Vedle té velké břízy. Vidíte? Také s bílým křížem. Jako vaše žena.“

Ukázala kamsi rukou.

„Asi to nevidíte, je to několik řad odtud. Ale tohle je nejlepší místo. Chodívám nejdřív k hrobu a pak se tady posadím – i odtud to cítím.“

Ewert Grens nic neříkal, bylo zřejmé, že žena hodlá ještě něco dodat.

„Ale na to jste se neptal. Chtěl jste vědět, za kým sem chodím.“

„Ano, ale nemusíte mi to…“

„Odpověď je taková, že přesně nevím.“

„Co prosím?“

„Nikdo nebyl pohřben.“

Pohlédla na něho.

„Rakev je prázdná.“

Ruka.

Je měkká a tvrdá zároveň.

A ti, kdo mě drží, říkají, že jestli nechci, jestli tu chci raději zůstat sama, pak nemusím.

Nemusím jít s nimi.

Ewertu Grensovi byla zima. Jako by mu tělem projel závan ledového větru a vzápětí se usadil kdesi v břiše.

„Jak…“

To už přece ví – na hřbitově je vždycky chladno.

„… to myslíte?“

„Prostě tak. Rakev je prázdná. Možná právě proto sem chodím tak často.“

Grens se k ženě na lavičce poprvé otočil, čekal, že bude pokračovat, a pohlédl do těch očí, které nikdy neuhýbají. Opravdu měla takový pohled: člověk, který nežádá o prominutí, ale zároveň mu nechybí empatie.

„Protože do ní nikoho neuložili.“

Neznal ji, nikdy předtím se s ní nesetkal. Přesto porozuměl její vážnosti. Nestřílela si z něho, nebyla šílená, neměla žádný úmysl. Jenom říkala, jak to je.

„Pojďte se mnou.“

Svět se znovu otřásl, když vstala a viklavá lavička se pokoušela najít klid. Vykročila po uhrabané cestičce a zastavila se u hrobu o pět řad dál. Bílý kříž na něm byl stejný, jaký on sám nechal umístit u Anni. Býval tu tak často – jak jej mohl přehlédnout? Cizí žena zůstala stát a čekala, dokud se k ní nepřipojil, aby mu vyprávěla příběh, který neměl nikdy být vyprávěn, protože se neměl nikdy stát skutečností.

„Přišla jsem o ni.“

Teď si ho všiml. Uprostřed kříže.

Kovový štítek s pouhými třemi slovy.

MOJE MALÁ HOLČIČKA

„Byly jí čtyři roky. Skoro přesně.“

Kriminální komisař přistoupil blíž, jako by se chtěl podívat, jestli tam nestojí ještě něco.

Ne.

Jako by ta slova tvořila dvě křestní jména a příjmení. Moje Malá Holčička. O šest písmen víc než ve jménu Ewert Grens.

„Ve špinavém parkovacím domě na Södermalmu. Tam zmizela. V nových šatičkách a s dlouhými vlásky spletenými do krásného copu.“

Na hrobě bylo víc květin než na tom, o který pečoval on. Jiné druhy, barevnější. Krásné, měkké lůžko v modré, červené a žluté barvě. S překvapením si uvědomil, že poznává hledíkovku, osteospermum a petunii. Ne že by se tolik zajímal o rostliny, to vůbec ne, ale byly to právě ty, které se během let naučil na Anniin hrob nepořizovat, protože vyžadují časté zalévání.

Žena vedle něho sem očividně chodívá často.

„Policie po ní samozřejmě pátrala. Zpočátku intenzivně, několikrát mě vyslýchali. Ale z týdnů se staly měsíce a oni hledali čím dál méně. Po roce nevěděli o nic víc než první den. Nikdo o ní nemluvil, nikdo se na ni neptal. Jako by nikdy neexistovala, jako by byla nikdo. Tak jsem z jejího hrobu odstranila jméno. Chybí jenom mně, jenom mně se stýská. Moje malá holčička. To musí stačit.“

„Říkala jste… v parkovacím domě?“

„Ano.“

„Moje žena, čekali jsme dítě, když… taky se to stalo v…“ Nenechala ho domluvit.

„Nechala jsem otevřené dveře a šla jenom kousek k parkovacímu automatu.“

Nepřítomně hleděla na kříž, ponořená do své noční můry.

„Takže jsem to druhé auto vůbec neviděla. Pak už bylo pozdě.“

Grens čekal. Zatímco ona sbírala sílu.

„Podle bezpečnostní kamery trvalo sedm vteřin, než se realita navždycky změnila. Moje dcerka seděla v sedačce na místě spolujezdce. Řidič druhého auta zastavil těsně vedle mého, otevřel své dveře, vystoupil, vzal ji do náruče, znovu nasedl a odjel.“

Cizí žena, s níž bylo tak snadné si povídat i jí naslouchat, pak udělala to, co on sám dělával u Anniina hrobu. Dřepla si, odstranila z náhrobku spadané listí a několik stébel trávy. A možná ze stejného důvodu – ne proto, aby si ostatní říkali, jak je to pěkné, šlo spíš o vlastní pocit, že člověk něco dělá, i když už je pozdě.

„Byl to hodně divný pohřeb.“

Přejížděla rukama po záplavě květin, které ji dělily od té, pro kterou truchlí.

„Byla jsem tu já. A jeden policista, kurátor a kněz – lidé, s nimiž se nikdy nesetkala, kteří pro ni neznamenali nic za života a nemohli tak pro ni nic znamenat ani po smrti. Ta maličká, maličká díra, kterou hrobník vykopal! Ta malá, maličká, bílá rakev s rudou růží, v níž nikdo neležel, takže byla lehká jako pírko! Zvonily za ni zvony a varhaník, který měl zkušenost s pohřby dětí, zahrál ukolébavku. Z večerníčku. Byl to krásný den, sluníčko opatrně hřálo, a za doprovodu vzdálené hudby kostelních varhan to bylo svým způsobem naprosto absurdní sledovat, jak rakev určená člověku, který sotva stačil začít žít, klesá dolů, aby se už nikdy nahoru nevrátila.“

Odmlčela se.

Ale pak začala zpívat s tváří skloněnou ke květinám.

„Teď už sladce spi. Hezkou dobrou noc. “

„Co prosím?“

„Tak jsme to zpívali. Poslední verš té písně. Bylo to jako… bylo to jiné, než když jsem ji zpívala dcerce doma.“

Otočila se.

„Asi proto, že spánek v její vlastní posteli měl konec. Probuzení. Ne jako tenhle – věčný spánek smrti.“

Pohlédla na něho, ukázala na kousek trávníku, na kterém stáli.

„Její rakev je tady, pod našima nohama. Není to zvláštní představa?“

Ano, byla to zvláštní představa. Stejně tak to tolikrát napadlo i jeho samotného. Že jeho milovaná Anni leží o několik řad dál a nemůže je vidět ani slyšet. Přál si, aby mohl vrátit ty dny, kdy smutek všechno rozvrátil – měl se zúčastnit pohřbu své ženy.

„Teď když jsem odstranila její jméno, myslívám na ni jako na Alvu. Alva je krásné jméno, připomíná mi elfky, víly, které také existují, jenom když se člověk rozhodne na ně věřit.“

Natáhla ruku, štíhlou, skoro až vyhublou, ale nečekaně silnou. Jako by ho chytila a vtáhla do sebe.

„Skoro tři roky uplynuly od chvíle, kdy mi zmizela. A skoro půl roku od té doby, co jsem ji nechala prohlásit za mrtvou. Chodím sem jednou týdně, aby nemusela být sama. Myslím totiž, že je sama, přestože tu leží tolik dalších. Většinou ve čtvrtek, jako dnes, to bývá nejsnazší na chvíli zmizet z práce. Už půjdu – třeba se tu zase někdy potkáme, až půjdeme ve stejnou chvíli navštívit své hroby. A kdyby ne, bylo by milé, kdybyste se tu občas zastavil, když už jste poblíž. Ne na dlouho, nesmí to být povinnost, ale tak, aby třeba ucítila, že tu někdo je.“

Sledoval, jak její záda mizí v místě, kde cestička zatáčí za upravené keře a větší náhrobky z dávných časů – a uvědomil si, že ani nezná její jméno. Bezejmenná, přesně jako její holčička.

I on by měl jít, čeká ho den v pracovně komisaře kriminálního oddělení stockholmské policie, na stole nejméně tucet otevřených případů. Ale ještě nebyl s Anni hotov. Usedl zpátky na lavičku, tentokrát sám, aniž by se celý svět otřásl.

Stávalo se, že tady seděl a myslel právě na dítě. Na to, že se to Anni nikdy nedozvěděla – že v sobě nosila zdravou holčičku, po které tolik toužili. Měla srdce, plíce a oči, které už dokázala otevírat a zavírat. A která přestala existovat, když ona sama svým způsobem přestala existovat. Nebo to bylo tak, že jí o tom nikdy nepověděl? Ale ano. Pokoušel se. Snažil se jí to říct. Zvlášť zpočátku v pečovatelském domě, když ji ani nemohl dost pevně obejmout. Ale vypadalo to, že mu úplně nerozuměla.

Moje Malá Holčička.

Taková donebevolající nespravedlnost.

Občas, když všechny jeho pracovní hodiny okupovali drsní kriminálníci, kteří pobíhají kolem a střílejí jeden na druhého, ho přepadl pocit, že na ně upřímně kašle. Samozřejmě pokračoval ve své práci, vyšetřoval tak dobře, jak dovedl, protože jedině tak uměl fungovat, ve světě Ewerta Grense, kde se musí několikrát otočit každý kámen, se nikdy nic nevyšetřovalo polovičatě, jedině tak mohl vydržet sám se sebou – ale neměl už sílu cítit s těmi oběťmi zločinů, které se rozhodly samy. Zato dítě, kterému někdo ublíží nebo které dokonce zemře, žádnou volbu nemělo. Dítě bylo okradeno o tolik dalších dnů života. Jeho ztráta je proto mnohem citelnější.

Úplně zapomněl na čas.

Jenom seděl na sluníčku, které všude jinde hřeje, jenom tady ne, nechal štiplavý vítr, aby na něho na rozlehlém hřbitově dotíral.

Uplynula skoro hodina, než vstal a odlomil několik větviček z Anniina záhonku. Chtěl je položit na hranu druhého kříže a při tom se zeptat toho malého děvčátka, které tam není.

Kdo jsi?

Proč jsi zmizela?

A kde jsi teď?

Asi to nechci. Zůstat tu úplně sama. A máma s tátou odešli.

Je příjemné držet se dál té ruky, která je měkká i tvrdá zároveň.

Ruka, která ví, kam máme jít. Kam šli máma s tátou.

Kde na mě čekají.

Když došlo k Anniině nehodě, holčička, která v ní rostla, zemřela a ona sama vyhasínala v jiné uzavřené místnosti, uzamčená ve svém vlastním světě v pečovatelském domě, jejího muže poslali k policejnímu psychologovi. Aby pochopil, že to on sám ji přejel. Že jejich společný život už neexistuje. Že to, čeho se obával, už se stalo. I po pětatřiceti letech si vybavuje setkání s terapeutem, který se snažil přiblížit člověku, jenž přišel o všechno. Jak mladý policejní asistent Ewert Grens naprosto selhal v prvním úkolu, který dostal jako pacient – najít si v duchu bezpečné místo, kam bude moct utéct, pokud bude terapie příliš náročná a pocity příliš těžké. Už tehdy se ukázalo, že se celý jeho život ocitl v troskách. Nedokázal žádné bezpečné místo najít. Ani v myšlenkách! Nebylo doma, kde se postel stala jen černou dírou, do níž hrozí pád, nebylo u přátel ani kolegů, nebylo ve velké policejní budově, kterou měl tolik rád. Žádné místo mu nedodávalo klid. Až když si koupil pohovku, na níž teď ve své pracovně leží. Hnědou, potaženou manšestrem. Ničím zvláštní ani drahou, ale byla pohodlná a mohl na ní natáhnout celé své dlouhé tělo. Teď už je až příliš měkká a manšestrové proužky ošoupané. Sedřené třiceti lety ležení, někdy v pracovní době, ale hodně často také v noci, místo aby se šel vyspat domů.

Ale dnes odpoledne žádné klidné spočinutí nenacházel, ať to zkoušel jakkoli dlouho, nechal místnost naplnit hudbou z kazetového přehrávače, hlasy a refrény z šedesátých let, které poslouchal stále dokola, takže je dobře znal. Nohy, ruce, celé tělo strhávala závrať a nervozita, vytrhávaly ho z krátkých zmatených snů.

Posadil se na okraj pohovky.

Znovu si lehl.

Natáhl ruku, zachytil hrnek s černou kávou a vyprázdnil jej.

Díval se do stropu a sledoval očima změť prasklin, obvykle ho to uklidňovalo.

Zkusil listovat v dokumentech k jednotlivým vyšetřováním, které ležely ve vysokých hromadách na psacím stole a shlukovaly lidi vystavené násilí od jiných. Bylo to marné. Popisy míst činů byly stále stejně nejasné, jakkoli blízko se k nim skláněl.

A věděl proč.

Podobnosti.

Setrvával u neznámé dívenky, která – právě tak jako jeho a Anniina dcerka – odešla ve špinavém parkovacím domě a zůstala po ní jen vzpomínka na opuštěném hřbitově. A kterou sám sobě slíbil, že příště navštíví, aby se necítila tak osamělá. Přestože nevěděl, jak vypadala, jaký měla hlas nebo jestli se na ostatní očima smála.

Existoval jenom jeden způsob, jak se s ní setkat.

Archiv.

Tam, v některé z hnědých beden, existuje jediná stopa potvrzující, že vůbec kdy existovala.

Vyšel chvatně na chodbu, minul pracovny kolegů, kteří se zabývají probíhajícími případy, což by měl i on sám, a sjel výtahem do podzemí policejní budovy. V archivu nebyla okna ani funkční ventilace, ale on pokaždé s potěšením otevřel kódový zámek a těžké železné dveře. Tady dole existovala svébytná společnost, panoval tu jiný řád, někdy snad dokonce jistá spravedlnost, když některý z uzavřených případů obsahoval důkazy vedoucí k obžalobě a rozsudku.

Procházel uličkami archivu, postupoval hlouběji, až k archivačnímu počítači stockholmské policie, který na něho čekal přikrčený v rohu, přihlásil se a začal hledat. Ta bezejmenná dívka tam někde musí být, mezi tisíci a desítkami tisíc dalších živých i mrtvých.

Vybavil si, jak ta neznámá žena vypadala, když spolu stáli na hřbitově a ona zašeptala byl to zvláštní pohřeb. Napsal do vyhledávacího pole „ZMIZELÁ“ a „DÍVKA“, stiskl enter a čekal.

Devět set sedm výsledků.

Snažil se vybavit si, co ještě říkala, a po chvíli vyhledávání doplnil o „SÖDERMALM“.

Sto padesát dva výsledků.

Nejzřetelněji si vybavil, jak se zachvěla smutkem a zlobou, když hovořila o ošklivém a pustém betonu.

„PARKOVACÍ DŮM.“

Zbylo dvacet dva výsledků.

A potom, jak ji popsala? Oblečená v šatech? A dívčiny vlásky v krásném copu?

„ŠATY.“

Pět výsledků.

„COP.“

Jediný výsledek.

Rychle vstal a vykročil tentokrát opačným směrem podél vysokých kovových regálů se sedmi policemi nad sebou – řady stejných lepenkových beden, tlusté svazky s deskami setříděnými podle systému barev, do něhož se mu nikdy nepodařilo proniknout, složky dokumentů sešité provázky, široké hřbety šanonů, přeplněné plastové obálky a mezi všemi těmi typy obalů zbývající materiály příliš neforemné na to, aby se daly zabalit. Případ za případem a nakonec tam, na místě, které by se dalo nazvat srdcem celého archivu, tam ležela. Ulička 17, sekce F, police 6. Vystoupil na kulatou stoličku a dosáhl přesně na jednu z archivačních krabic. Bylo snadné ji sundat, přestože měl levou nohu ztuhlou a rovnováha už také nebyla jako zamlada. Posadil se ke stolku, rozevřel klopy krabice jako papírová křídla. Uvnitř toho moc nebylo. Hlášení popisující průběh události. Protokol od technického týmu, kterému se nepodařilo zajistit DNA ani žádná vlákna po pachateli. Bezobsažné výslechy lidí, kteří se z různých důvodů nacházeli na místě.

Žena u hrobu měla pravdu.

Žádná odpověď, přestože policie odvedla svou práci. Ani jedna stopa.

Někdo unesl malé dítě, aniž by kdokoli cokoli zaslechl nebo zahlédl.

Je to strašně krásné auto. A strašně dlouhé. A úplně nové. A na zadním sedadle jenom já, to se mi jinak nikdy nestává, vždycky je tam ještě Jacob a Mathilda a William a zabírají všechno místo. Můžu si dokonce i lehnout, úplně se natáhnout, a stejně se nedotýkám dveří. Když se zase posadím a vyhlédnu zadním oknem ven, je velký obchod čím dál menší a menší, až nakonec není vidět vůbec. Zeptám se, proč máma s tátou nemohli zůstat, proč museli odjet a proč mi to nestačili říct, a ti, co to krásné auto řídí, odpovědí, že vědí, kde bydlím, že tam trefí a že už jsme na cestě tam.

Těším se.

Až tam dojedeme.

Těším se za mámou a za tátou.

Ewert Grens vystoupil z výtahu a vykročil ke své pracovně na konci chodby kriminálního oddělení, ale rozmyslel si to a prudce se zastavil. Ne však u automatu na kávu, jak míval ve zvyku. Místo toho pootevřel dveře pracovny jedné z kriminálních inspektorek, s nimiž mluvil jen zřídka, vlastně se s ní nikdy neseznámil, přestože spolu sdílejí pracovní dny – jak to někdy bývá, když se různí vyšetřovatelé ztrácejí v různých případech, které je odvádějí různými směry.

„Máte minutku?“

Elisa Cuestaová. Tak se jmenovala kolegyně kolem čtyřicítky, která vzhlédla od stolu trvale obklopeného nevybalenými bednami. Kancelář s holými stěnami, bez jakýchkoli osobních předmětů – žena, která se nikdy neodvážila nastěhovat do místnosti, jež bude vždycky připomínat spíš dočasný hotelový pokoj.

Co nejdál od pohovky potažené manšestrem.

„Můžu? Můžu dál?“

„Jistě… Ale nemusíte, Grensi. Nemusíte se k tomu vracet. To já jsem…“

„Vracet?“

„Chci říct, že my dva spolu přece nikdy nemluvíme, a takhle o celý měsíc později – je zkrátka pozdě, prostě jsem to tehdy jen zkusila.“

„O celý měsíc později? Zkusila? Teď vám nějak nerozumím.“

Pohlédla na něho. A okamžitě zvedla obě ruce. Jako by se chtěla omluvit.

„Pardon, myslela jsem, že jste tu kvůli… kvůli něčemu jinému. Začněme znovu, Grensi. Posaďte se na tuhle bednu, ta je docela pevná, ostatní na ní sedávají. Co jste potřeboval?“

Ewert Grens se protáhl mezi bednami a na jednu se nakonec posadil, váhavě natáhl bolavou nohu, jak to šlo, aby se zbavil pocitu, že sedí na houpačce, a zahleděl se kolegyni do očí.

„Chtěl bych se vás zeptat na jedno vyšetřování, které jste, předpokládám, vy jako odpovědná za pohřešované, před několika roky odložila.“

Elisa Cuestaová vypadala stejně neutrálně jako její pracovna. Její vzhled se nijak neměnil. Měla ten typ obličeje, jaký si nezapamatujete, kdyby se o hodinu později potkali ve městě, Grens by ji nepoznal. Teď se však v její tváři objevilo něco osobnějšího, vztek člověka, který se cítí být zpochybňován.

„Aha?“

„Nejsem tu, abych kritizoval.“

„My dva se spolu nikdy nebavíme, Grensi, nestaráme se jeden o druhého a vůbec to nevadí, po vaší společnosti netoužím – ale když sem poprvé v životě přijdete a chcete si povídat o případu, který jsem nedotáhla ani k obvinění, ani k soudu, co jiného chcete než hledat chyby?“

Grens změnil polohu a poloprázdná bedna se málem převrhla.

Raději se postavil, bylo to jistější.

„Chci najít holčičku, jejíž prázdná rakev leží pod dřevěným bílým křížem.“

„Aha?“

„A chci vědět všechno. Vidět každou minutu záznamu ze všech relevantních bezpečnostních kamer z rána třiadvacátého srpna dva tisíce šestnáct. Chci si projít návštěvy v nemocnicích, na sociálkách i ve školkách. Chci vědět, koho jste obvolali a co vám řekli, kde všude jste byli. Než jste kvůli nulovému posunu snížili prioritu a nakonec případ odložili.“

„Nevím, o kom mluvíte.“

„Případ dívky, kterou někdo vytáhl z auta a odvezl.“

„Promiňte, Grensi, ale ještě pořád nevím, který případ máte na mysli.“

„Čtyřletá holčička, která seděla na místě spolujezdce, zatímco…“

„Grensi, rozhlédněte se. Tyhle bedny. V každé z nich jsou neuzavřené, ještě stále aktivní případy násilí. Moje vlastní i od ostatních. Protože to nenávidím úplně stejně jako vy. Ale s tímhle dávno odloženým vyšetřováním budete muset jít někam jinam – nevzpomínám si na něj a žádné další případy nepotřebuju.“

Ewert Grens nevzdychl. Jenom se otočil.

„Mockrát děkuju za pomoc.“

A vykročil.

„Proč, Grensi?“

„Proč co?“

„Proč tenhle případ? Teď? Kde jste k němu přišel? Proč se chcete vrtat v něčem už uzavřeném, když se utápíme v nových případech?“

Ewert Grens pokrčil rameny. Možná by mohl vyprávět o manželce, k jejímuž hrobu několik let nešel. Nebo o dítěti, které v sobě nosila, o které přišli a teď leží na anonymní rozsypové loučce, již se rozhodl nikdy nenavštívit. Nebo o cizí ženě, která dělala přesný opak – navštěvuje malou holčičku, aby se necítila tak osamělá.

Ale neudělal to.

„Nejsem si úplně jistý.“

„Co prosím?“

„Dnes jsem někoho potkal na hřbitově a… no.. někoho, kdo…“

„Grensi?“

„Ano?“

„Je vám dobře?“

„Jak to… Cože?“

„Jste bledý. Působíte vyčerpaně, zmateně. Dokonce – nezlobte se, ale napadlo mě to, už když jste přišel – dezorientovaně. Je vám dobře? Rozhodně dobře nevypadáte.“

Naklonila se dopředu, čekala na odpověď.

„Já… jen se mi trochu zatočila hlava. Na hřbitově.“

„Zatočila hlava?“

Znovu vykročil, kličkoval ven z místnosti plné beden a od ženy, která se bála připoutat, právě tak jako on se děsil odpoutání.

„Měl jsem… nepříjemný zážitek, který souvisel s jiným, dřívějším nepříjemným zážitkem. To je všechno.“

Blížil se ke dveřím. Dívala se za ním a snažila se porozumět jeho slovům, která se teď proměnila spíš v mumlání.

„To dítě na hřbitově, zasáhlo mě to víc, než… malé děti vždycky, hlavně holčičky, nevím proč a…“

Komisař se skoro vypotácel do chodby a už ho neslyšela. Vstala a vydala se za ním. Stačil dojít ke kávovaru a tentokrát se opravdu zastavil pro dva hrnky. V té chvíli ho dostihl hlas.

„Grensi – na ten druhý jste se nedíval, že?“

Elisa Cuestaová na něho volala od svých dveří.

„Druhý?“

„Ten druhý případ. Další čtyřletá. A další záhada.“

Kolegyně bez zřetelné tváře teď byla ještě mlhavější.

„Dívka, která zmizela tentýž den – a kterou jsme taky nenašli. Živou ani mrtvou.“

Máma s tátou říkají, že nesmím nikam chodit s nikým, koho neznám – ale tohle není nebezpečné. Ne, když znají moje jméno.

A už tam brzy budeme.

A můžu mít na sobě tu bundu.

Tu, co vypadá jako zebra a já ji chci mít na sobě pořád, i uvnitř, a dospělí mě nutí si ji svléknout. Tu mám asi ze všeho nejradši. A taky motýlka ve vlasech. Je modrý, a když se nikdo nedívá, umí i létat. Ti, co řídí auto a vědí, kde bydlím, o tom vůbec nemluví, ne jako máma. Oni to chápou.

Určitě už jsme blízko. Skoro doma.

Neustále ho pozorují.

Žádná z nich ani nemrkne.

Jen se dívají a dívají.

Dívka na fotografii nalevo na Grensově stole přestala pro okolní svět existovat v parkovacím domě a na snímku z uzavřeného vyšetřování má na sobě právě ty šaty, ve kterých zmizela. V té době jí byly čtyři roky, měřila sto osm centimetrů a vážila devatenáct kilogramů. Dlouhé vlasy spletené do krásného copu.

Dívka na fotografii napravo seděla vklíněná v jasně rudém dětském křesle na nepříjemně strnulém pozadí, jaké ve fotografických studiích občas mívají a díky nimž pak celý svět působí neskutečně. Vlasy měla kratší a světlejší, byla podobně vysoká, ale o něco těžší, věk čtyři roky a sedm měsíců.

Obě se v tentýž den staly hlavními postavami svých vlastních vyšetřování.

Dívka ze hřbitova už nebyla tak osamělá.

Ewert Grens oba snímky přesunul doprostřed stolu, jednu dívku vedle druhé. Patřily k sobě. Nevěděl jak, možná ani ony to nevěděly, ale na náhody nevěřil, nikdy na náhody nevěřil.

Ve Švédsku je každoročně nahlášeno zmizení asi sedmi tisíc lidí.

Téměř všichni se během pár dní najdou.

Ale přibližně třicet z nich se už nikdy nevrátí, živí ani mrtví – zůstanou nevyluštěnými hádankami, těmi, co zmizeli beze stopy.

Dívka nalevo, která se nyní jmenuje Alva, i dívka napravo, která se jmenovala Linnea, jsou dvě z nich.

Vstal, nervózně přecházel po místnosti, jako to dělával často. Mezi knihovnou a pohovkou potaženou manšestrem. Mezi oknem do policejního dvora a zavřenými dveřmi na chodbu. Až se srazil sám se sebou a znovu se posadil ke dvěma dívkám, které na něho nepřestávaly zírat.

Možná chtěly vědět, kdo je.

Proč tady sedí a myslí si, že má právo si je posouvat sem a tam.

Složku s dávno odloženým případem Linney Disy Scottové objevil odpoledne v přeplněné skříni v zaprášené místnosti policejní stanice v Skärholmenu – a připomínala krabici, kterou jenom o několik hodin dřív sundal z police ve sklepním archivu stockholmské policejní centrály. Stejně skromná, stejně bezvýsledná. Ale zatímco Alvu postrádala jenom její matka, Linnea měla spoustu příbuzných, kteří se zoufale podíleli na vyšetřování, pokoušeli se zodpovědět každou novou otázku, byli nápomocní u každé nové stopy. Prolistoval hlášení zanesené do databáze pohřešovaných, zprávu o vyhlášení celostátního pátrání, kopie jejího popisu, které obdržely všechny hlídkové vozy a řidiči autobusů, přepisy výslechů, svědeckých výpovědí, kriminálně technické zprávy. K tomu všemu se ještě vrátí, později. Právě teď ho z vyšetřovací skládanky ohledně dívky jménem Linnea zajímaly jenom dva dílky: záznam z bezpečnostní kamery, který ukazuje, jak k jejímu zmizení došlo – a dokument podepsaný jejími rodiči, který by mohl všechno změnit.

Auto zastavuje.

Zvednu se, i když ležet sama na celém zadním sedadle byla paráda.

Jsme na místě.

Upravím si zebří bundu a modrého motýlka, chci vypadat krásně, až přijdu domů. Ti, co mají ruce měkké a zároveň tvrdé, otevřou zadní dveře a já mohu vyskočit ven.

Tohle není náš dům.

Nejsme doma.

Je to letiště. Vím to. Jednou jsme se o kus dál setkali s babičkou a dědou u vchodu s prosklenými dveřmi, když nás na Vánoce přijeli navštívit. Dokonce slyším, jak velká letadla přistávají a zase odlétají.

Rozhlížím se. Není tu nikdo, koho znám.

Tak se zeptám těch, kteří znají moje jméno.

„Kde jsou máma s tátou?“

Ewert Grens začal filmem z bezpečnostní kamery.

Zasunul flash disk do počítače a otevřel soubor.

První dívku, Alvu, vytáhli časně ráno ze sedačky v autě na místě, kde skoro nikdo nebyl. Okolnosti u této dívenky, Linney, její náhlé zmizení, to, na co se teď díval – tak se to lišilo od ticha v temné garáži. Hodiny u spodního okraje obrazu ukazovaly o jedenáct hodin víc, tedy podvečer, a kamera byla umístěna u stropu nákupního centra plného smíchu, lomozu a spěchu. Stovky lidí si vzájemně křížily cestu. Přeplněné nákupní vozíky, pyramidy televizorů a sáčků s chipsy a hlášení oznamující zboží v akci.

Grens čekal.

Po chvíli se naklonil k obrazovce blíž.

A poprvé ji uviděl.

Malá holčička bezstarostně přichází do obrazu podél regálu se zbožím. Linnea. Je to zřejmé, i když ji zná jenom z jediné bezduché fotografie. Zebrovaná bunda a sponka s velkým motýlkem, která jí pěkně drží ofinu. Chvílemi se zastaví – její odraz v lesklém topinkovači, vezme do ruky krabičku se svíčkami a trochu s ní zatřese, zmáčkne měkké balení ubrousků. Vypadá šťastně, jít s mámou a tátou na nákup je dobrodružství. O minutu a dvanáct vteřin později začíná odcházet z obrazu, když k ní kdosi vztáhne ruku. Dospělá ruka patřící osobě stojící těsně mimo dosah kamery. Jako kdyby ta přesně věděla, kam oko kamery nedohlédne. Vypadá to, že s dívkou hovoří. A přesvědčí ji. Dívenka neznámému podá ruku a kráčí dál, pryč.

Ewert Grens se s nelibostí zachvěje, zamrazí ho podobně jako na hřbitově. Právě si připomněl poslední okamžiky jednoho lidského života.

Přinejmenším poslední okamžiky, o nichž vědí ti, kteří ji milovali.

Nechá film běžet a náhle do obrazu vběhnou muž a žena středního věku. A z obrazu zase ven. Potom zpátky, a zase ven, a zpátky.

Ustaraní.

Najednou rozzlobení, rozčilení.

Po chvíli je přepadá panika, jsou zničení.

Právě tehdy kriminální komisař záznam zastavil. Protože zatímco návštěvníci obchodního domu vkládají další zboží do svých již plných nákupních vozíků, muž a žena – pravděpodobně matka a otec – mezi nimi stojí a pevně se objímají.

Napadlo ho, jestli už tehdy pochopili, že svou dcerku už nikdy neuvidí.

Cestovní pas. Tak se to jmenuje. A je úplně, úplně, úplně v pořádku.

S mojí krásnou fotkou. Nikdo, koho znám a jsou mu teprve čtyři, vlastní pas nemá. Ani Jacob. A Mathilda a William jsou ještě moc malí. Ale já už ne.

Na fotografii vypadám skoro na šest let. To taky předstíráme. Zkouším uhádnout, co je to za hru. Ne. Tuhle neznám. Ale je legrace takhle si vymýšlet. Proto mám i nové jméno.

Teda, číst jsem se ještě úplně nenaučila, ale ti, co znají moje jméno, moje skutečné jméno, říkají, že tam stojí Lynn a že mám narozeniny v létě, i když já je mám ve skutečnosti v zimě. A že to takhle budeme hrát, dokud nedojedeme za mámou a tátou, kteří to všechno vymysleli a čekají tam na nás, i když měli čekat tady.

Vytáhl flash disk z počítače. Obrazy rodiny, která přestala existovat. V tlustých deskách už zbýval jenom jeden dokument. Ten, který mohl všechno změnit.

Formulář SKV 7695

Návrh na prohlášení za mrtvého – nezvěstná osoba

Malá okénka. Osobní údaje zmizelého, jména hledajících, nejbližších příbuzných. Beznadějný, bezbarvý papír, který tak jako všechny ostatní páchl úředničinou.

S tím rozdílem, že tento ukončil život.

Rodiče, kteří se na záznamu kamery objímali a doufali, že dcerku brzy zase spatří, nyní, o několik let později, doufají ve smrt. Protože ta je lepší než nic. Tak odůvodnili svou žádost na zadní straně, okénko o něco větší než ostatní, které vyplnili drobnými písmenky modrou propiskou.

Žádost.

Směřovaná členům Zvláštní komise pro prohlašování za mrtvé.

Aby – právě tak jako u dívky, která už byla pohřbena a jmenovala se Alva – učinili výjimku v pravidle pěti let a Linneu Disu Scottovou prohlásili za mrtvou dříve.

Ewert Grens si občas říkal, že k práci kriminálního komisaře patří i to úplně nejpříšernější – zvěstovat smrt. Kolikrát musel zazvonit u dveří a říct, že syn, dcera, manžel nebo manželka už nejsou. Bral jim život – protože dokud tam nestál a nevyslovil to, byli jejich nejdražší, ti, co znamenali všechno, v jejich myšlenkách pořád naživu. Ale členové této komise to mají ještě horší. Musí rozhodnout o samotném okamžiku smrti. A v tomto případě to skutečně udělali.

Vzhledem k a) okolnostem zmizení, b) bezvýslednému pátrání, c) uplynulé době, shledává komise velmi pravděpodobným, že osoba zemřela.

Bývalý soudce Nejvyššího soudu, profesor lékařské etiky, spisovatel, farář, šéf oddělení a právník došli podle okének vyplněných až dole na stránce k závěru, že dívka, která se na filmu zrcadlí v topinkovači a bere do rukou zboží z regálů, už neexistuje.

S ohledem na ztrátu, kterou rodina utrpěla a kterou bude patrně trpět i nadále, snižujeme lhu˚tu na tři roky.

Grens si závěr komise přečetl ještě jednou.

Tři roky.

Zároveň si vzpomněl na ženu na hřbitově.

Skoro tři roky uplynuly od chvíle, kdy mi zmizela.

Mluvila o jiném dítěti, ale o tomtéž dnu.

Vstal. Znovu se posadil.

Mohlo by to být už brzy.

Věděl, jak to funguje. Aby někdo zemřel i tímto spíše byrokratickým způsobem, musela být záležitost s předstihem zveřejněna v úředním deníku Postoch Inrikes Tidningar, a teprve když se neozve nikdo s žádnou námitkou, osoba je prohlášena za mrtvou.

Přihlásil se do počítače, vyhledal tu správnou webovou stránku a hledal mezi oznámeními.

Na svou smrt tam nyní čekalo dvaadvacet lidí.

Přelétl osoby, které byly naposledy viděny v Thajsku, v Katrineholmu, v Sýrii, v Malmö. Jenom dvě děti. Sedmiletý chlapec, viděný naposledy v Norrköpingu a dívka, spatřená naposledy na jihu Stockholmu.

Linnea Disa Scottová, 131101-2449, podán návrh na prohlášení za mrtvou. Trvalé bydliště ve Stockholmu. Linnea Disa Scottová byla naposledy viděna v obchodním domě v Skärholmenu v srpnu 2016. Linnea Disa Scottová se má podle §7 zákona (2005:130) o prohlášení za mrtvého nejpozději 23. srpna 2019 přihlásit u svého daňového úřadu.

Třiadvacátého srpna.

Panebože.

Ewert Grens pro jistotu zkontroloval kalendář ležící na stole.

Nebylo to brzy – bylo to mnohem dřív.

Zítra.

Je to zítra.

Takže zítra zemře. A další čtyřletá dívka se stane předmětem podivného pohřbu – k rakvi bez obsahu přibude ještě jedna taková.

Jako první se na moji novou fotografii podívá žena v modré letištní bundě a stejně modrých letištních kalhotách s vlasy vyčesanými strašně vysoko, a když se zasměje, zní to úplně jako máma. Podívá se na mě, otevře můj pas a podívá se na mě znovu a já jsem na dvou místech – naráz! Pochválí mi zebří bundu a zeptá se, jestli už jsem někdy letěla. Neletěla, ale to ani Jacob. Řekne mi, že je to skoro jako jet vlakem, jen člověk musí na začátku a na konci polykat, zacpávat si nos a vytlačovat vzduch. Když mi vrátí pas, uložím si ho do tajné kapsy a ona na mě spiklenecky mrkne a popřeje mi šťastnou cestu.

Vlahý srpnový večer se zahalil do měkké tmy, v níž se snadno dýchalo. Ewert Grens procházel vilovou čtvrtí, kolem trávníků, které byly i navzdory horkému a suchému létu sytě zelené. Cvakavé zvuky otáčejících se rozstřikovačů se mísily s tichem a jako živá stvoření střežily své zahrady.

Dům, do něhož měl namířeno, stál až na konci dlouhé řady stejně velkých obdélníků a ve všech oknech se svítilo. Kriminální komisař otevřel branku, která unaveně zavrzala, a pokračoval po kamenné dlažbě plné drobných pastí – fotbalový míč, dvě kola s pomocnými kolečky, létající talíř a skateboard vzhůru nohama. Zaklepal na kulaté okénko ve dveřích a zároveň stiskl tlačítko zvonku.

„Já otevřu!“

Několik hlasů naráz. Několik párů nohou, které soupeřily o prvenství u kliky. Za chvilku před ním stál chlapec, mohlo mu být sedm osm let, a půl kroku za ním dva mladší sourozenci v pyžamech.

„Ahoj, máte doma maminku nebo tatínka?“

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Ewert a…“

„Já jsem Jacob. A tohle Mathilda a William.“

„Ahoj, Jacobe. Ahoj, Mathildo. Ahoj, Williame. A máte doma maminku nebo tatínka?“

„Oba.“

A byli pryč. Znovu soupeřili, tentokrát dál předsíní a do nějaké větší místnosti, zřejmě obývacího pokoje, a jestli dobře slyšel, pokračovali ještě dál až na verandu na zadní straně domu. O minutu později odtamtud přišli muž a žena. Matka a otec ze záznamu bezpečnostní kamery v obchodním domě. Uplynuly jenom tři roky – ale oni zestárli o deset.

„Hledáte nás?“

„Ewert Grens. Kriminální komisař stockholmské policie. Máte chvilku čas?“

Zvolili kuchyň. Při návštěvách doma to tak bylo často – Grens už vypil bezpočet hrnků kávy a rozžvýkal právě tolik lepkavých skořicových šneků, když lidé v ohrožení, podezřelí nebo oběti zločinů hledali bezpečí. Tato kuchyně vypadala právě tak jako spousta jiných – kulatý stůl s voskovaným ubrusem a různě vysoké židle, aby vyhovovaly dětem i dospělým, lednička chvílemi vrnící svým ledničkovým dechem, mňoukající mourovatá kočka u poloprázdné misky s vodou a starožitný svícen s hořící svíčkou.

Nevěděli, co sem kriminálního komisaře, který bez pozvání zaklepal na jejich dveře, přivádí, proč tady je, ale nepotřebovali se ani ptát, kvůli komu přišel – v posledních letech šlo v pětičlenné rodině vždycky o šestého člena. Muž a žena, kteří tak rychle zestárli, nyní pohlédli jeden na druhého, jako by se rozhodovali, kdo z nich o ní bude mluvit tentokrát.

„Jacob – ten, který vám otevřel – je Linneino dvojče. My s manželkou jsme si prošli peklem, ale i tak je to asi on, kdo tím utrpěl nejvíc.“

Otec měl unavený pohled, spánky protkané hlubokými vráskami a zarudlé oči. Už dávno nespal celou noc.

„Ale jeho mladší sourozenci si ji vůbec nepamatují. Když zmizela, Mathildě byly dva roky a Williamovi šest měsíců. Pro ně je to jen holčička na několika fotografiích. Holčička, o které všichni mluví s trochu smutným výrazem.“

Matčiny oči byly víc smutné než unavené, asi spí lépe než manžel, ale moc se nesměje.

„Tohle.“

Grens vytáhl z vnitřní kapsy složený papír. Kopie dokumentu, který ležel ve složce týkající se pátrání po jejich dceři.

„Požádali jste, aby ji prohlásili za mrtvou.“

Nebylo to obvinění. Doufal, že to tak ani nevyznělo.

„Chtěl bych, abyste to ještě uvážili.“

Posunul svůj hrnek s kávou i talířek a položil žádost mezi ně na stůl. Jako by to byl nějaký důkaz – jako by to byla nabitá zbraň s čerstvými otisky prstů. A svým způsobem tomu tak bylo.

„Co prosím?“

„No, já…“

„Slyšela jsem, co jste řekl. Oba jsme to slyšeli. Ale nerozumíme, co s tím máte společného. Je to už tři roky, co naše milovaná holčička zmizela. A vy – komisaři Grensi, tak jste říkal, že se jmenujete? – jste se na pátrání vůbec nepodílel. Ale teď, když zbývá jenom pár hodin, sedíte u nás v kuchyni a žádáte o… tohle?“

Nebyla agresivní, i když by jistě být mohla. Nebyla rozčilená, zoufalá, odevzdaná, i když i to všechno by bylo naprosto namístě. Znělo to jenom věcně. Protože to, co vyslovila, byla holá fakta, která měla cizího policistu přimět, aby se omluvil, vstal a odešel.

„Ano. Přesně o to žádám.“

Místo toho vstala ona. Udělala to, co dělával on sám, když realita dotírala natolik, že nebylo možné ji setřást – začala přecházet po místnosti. V jejím případě mezi myčkou a ledničkou, mezi oknem a starožitným svícnem. U kterého se zastavila a pohlédla na něho.

„A chcete, abychom to udělali, protože…?“

„Když bude prohlášena za mrtvou, nebudu moct já ani nikdo jiný z mých kolegů požádat o žádné zdroje na další vyšetřování. Ani využít spolupráce s jinými odděleními v rámci policejní budovy i mimo ni, kdyby bylo třeba. Prostě bude… po všem.“

„Ano. Ano! Přesně to chceme!“

Matka zvýšila hlas.

„Chceme, aby bylo po všem!“

A jenom o chviličku později do kuchyně skoro přiběhl synek jménem Jacob.

„Mami, co se… Je všechno v pořádku?“

Sedm a půl roku. Tón a volba slov, jako by byl dospělý. Pocit odpovědnosti dalece přesahující jeho věk.

„Všechno je v pořádku, broučku.“

„Křičela jsi.“

„Nekřičela, jen jsem se trochu rozčílila.“

„Kvůli Linnee?“

Přesně věděl. Možná stál v předsíni a poslouchal. Ale ani nemusel – už dávno se sžil s obsahem každého kuchyňského rozhovoru mezi někým od policie a jeho rodiči.

„Ano. Kvůli Linnee.“

Došel k mamince, napřáhl ruce a objal ji.

Útěcha.

„A teď se vrať, Jacobe. Ať si s maminkou můžeme promluvit s policií. Za chvilku to bude hotové.“

Otec položil nejstaršímu synovi ruce na ramena, opatrně ho před sebou vyvedl z kuchyně a zavřel dveře.

Které se vzápětí zase otevřely.

„Mami? Tati?“

„Ano?“

„Dívám se na televizi. U mě a Linney v pokojíčku.“

Otec přikývl, pohladil chlapce po tváři. A zase za ním zavřel.

„V jeho světě mají pokoj pořád společný.“

Odkašlal si. Teď byl na řadě on, aby za rodinu promluvil.

„Jednoho dne jste nám sdělili, že jste snížili prioritu pátrání. A že proto jste sem přestali chodit a vyptávat se, přestali jste si ověřovat detaily, které jste si už dávno ověřili.“

Hrnek s kávou nechal před sebou stát nedotčený, právě tak jako jeho žena. Nyní do něho namočil svého skořicového šneka, pomalu rozkousal měkké sousto a sbíral odvahu k pokračování.

„Čekali jsme. A čekali. Už jste se nevrátili. Tak jsme se pokusili vyřešit to sami. Věnovali jsme tomu všechno, co jsme mohli, všechen čas. Najali jsme soukromé detektivy. Nechávali to otisknout v novinách. Nechali jsme vytisknout letáky a podepsali smlouvu s poštou – neexistuje jediná domácnost ve Švédsku, která by nedostala informace o Linnee do schránky.“

Obrátil se ke Grensovi, zahleděl se na něho, dlouze.

„Ale pak si najednou uvědomíte, že už nemáte sílu. Že se celý váš život točí okolo něčeho, co nemůžete změnit. A vzdáte to.“

A ty unavené oči skutečně bojovaly.

„Svůj čas už jste měli. Tři roky. Zítra ji prohlásí za mrtvou, nerozmyslíme si to. Rozloučíme se s ní v kruhu rodiny, příbuzných a několika málo přátel, tak daleko od vyšetřování a úřadů, jak to jen půjde. Skutečnost je taková, že vy, komisaři, jste teď kromě našich blízkých jediný, kdo o tom ví.“

Otec položil Grensovi ruku na rameno, podobně jako předtím synovi. Aby ho vyvedl z místnosti.

„Pojďte se mnou. Podíváme se za Jacobem.“

Počkal, až komisař dojde do předsíně, odbočil doprava a vyšel po schodech do patra. Pokoj, do kterého mířili, byl třetí v krátké chodbě, za toaletou a zřejmě ložnicí rodičů.

„Ahoj, Jacobe, chtěl jsem jenom panu policistovi ukázat, jaké to tady máš. Můžu?“

„Jasně, tati.“

Chlapec je pozval dál, aniž by se otočil – televizní program, cosi animovaného s hlasitou hudbou, vyžadoval veškeré soustředění, které sedmiletý chlapec mohl v jedné chvíli vyvinout.

„V tom případě se tu, pane komisaři, porozhlédněte.“

Otec pokynul paží do pokoje.

„Myslím, že pak pochopíte.“

Ano.

Pochopil.

Pokoj nepatřil jenom jednomu člověku. Bydleli tady dva. Byl rozdělený na dvě stejné poloviny, jen zrcadlově obrácené. Dvě stejné postele u téže stěny, dva stejné psací stoly, dvě stejná akvária se zlatožlutými a lesklými, růžovými rybičkami, na zemi v nohách postelí dva stejní plyšoví medvědi s puntíkatým šátkem okolo krku.

A dva stejné štítky na dvou stejných nástěnkách.

TADY BYDLÍ JACOB. TADY BYDLÍ LINNEA.

„Pořád o ní mluví, jako by tady byla. ‚Půjde Linnea s námi?‘ zeptá se, když zaparkujeme auto. ‚Kde bude sedět Linnea?‘ když pomáhá prostřít stůl.“

Uplynuly tři roky. A nic se nezměnilo.

„Myslím, že Jacob potřebuje jasné zakončení. Aby se s tou myšlenkou smířil. Aby přistoupil na to, že už neexistuje. Aby se zacelil, jestli je to u dvojčat vůbec možné. A my to potřebujeme také, já a Maria. Abychom se odvážili dát jí sbohem. Definitivně. Abychom mohli truchlit. Doopravdy.“

Ewert Grens o tom věděl všechno. Odvážit se dát sbohem, odvážit se truchlit. Odvážit se přestat mít strach z toho, co už se stalo.

Přesto tady byl proto, aby je požádal, aby to nedělali.

Zatím.

„Zkoušeli jsme to.“

Otec šeptal, unavené oči byly teď zoufalé, dával pozor, aby jeho slova nepronikla do animovaného světa.

„Zkoušeli jsme změnit prostředí. Dokonce jsme se přestěhovali, aby… Ale nejde to. Nový pokoj jsme museli zařídit přesně jako ten starý. Jejich starý. On… prostě nemůže. Ale když bude pohřbená. Když se rozloučíme. Doufáme, že pak na ni dokáže myslet jiným způsobem, tak, aby mohl jít dál.“

Grens se s tím u truchlících rodičů už v minulosti setkal. Nedotčené dětské pokojíčky jako malá muzea po někom, kdo už tady nebydlí. Jako by s čímkoli pohnout, zabalit a udělat místo pro pokračování znamenalo stát se spoluviníkem odchodu. Ale tohle bylo jiné. Tentokrát to nebyli rodiče, kdo chtěl setrvávat v minulosti. Byl to sedmiletý bratr, dvojče.

„Mám zkušenost s dvojčaty a vyšetřováním. Oni někdy… prostě vědí. Cítí vzájemně svůj neklid. Cítí, když sourozenci hrozí nebezpečí. Cítí, když mu jde o život.“

Ewert Grens pohlédl na chlapce v pokoji, který byl vlastně dvěma pokoji.

„Dvojčata mohou být na sebe nepochopitelně napojena. Je to pouto, kterému nerozumíme.“

Čtyřnásobný otec, kterému zbyly jenom tři děti, pomalu přikývl.

„Máte pravdu, jsem si tím jistý. Odpovídá to všemu, co jsme s Jacobem a Linneou prožili. Ale, komisaři, člověk není jenom dvojčetem. Člověk je také sám sebou. Nebo ne? A Jacob potřebuje být sám sebou, potřebuje dát sám sobě to právo. Být sám sebou. Pokračovat ve svém životě a neulpívat ve smrti někoho jiného.“

„Nežádám o nic víc, než abyste tu žádost odložili. Dejte mi čas na vyšetřování. Měsíc? Nebo týden? Nechte mě to zkusit. Myslím si totiž, že se mýlíte a že Jacob má pravdu – že je ještě brzy to vzdát.“

Otec neodpověděl, ani se neohlédl, vyšel z pokoje a sešel po schodech dolů do kuchyně za manželkou. Když se Grens vrátil, seděl tam s novým šnekem v ruce a chystal se namočit ho do kávy.

„A teď zase já chci, komisaři, abyste mi to vysvětlil.“

„Ano?“

„Proč…“

Stále téměř neutrální hlas. Věcný. Usebraný. Přestože ho chvílemi zrazoval.

„… je to najednou tak důležité?“

„Protože by tady mohla být souvislost s jiným případem, kterou se nikdo nikdy nezabýval. A – zítra bude pozdě.“

„Dobře, řeknu to jinak: Proč je to najednou tak důležité pro vás?“

Ewert Grens upřeně hleděl před sebe.

Přišel sem klást otázky, nikoli na ně odpovídat.

Když se ho na náhlý zájem o druhou dívenku ptala Elisa Cuestaová, žádné rozumné vysvětlení pro svou motivaci neměl, a neměl je ani teď. Dělal jenom to, co vždycky: s čímsi se střetl a reagoval. Řítil se kupředu v přesvědčení, že ho myšlenky postupně dostihnou.

„Myslím, že je čas, abyste šel, komisaři.“

Slova se opět chopila matka. Tak dobře se s manželem vzájemně znali, dělali tohle už tolikrát, věděli, kdy ten druhý už nemá sílu a potřebuje zastoupit.

„Řekl jste nám, co jste měl na srdci. A my jsme vám pověděli, co si o tom myslíme. Takže vás teď prosíme, nechte nás na pokoji.“

„Jak by mohlo formální prohlášení za mrtvou pomoci sedmiletému chlapci, aby to pochopil?“

„Copak neslyšíte?“

Nakonec vykřikla. Věcný tón byl ten tam.

„Už nemůžeme! Za tři roky jsme prošli vším, mysleli na všechno, viděli a slyšeli úplně o všem, co by mohl cizí člověk naší milované dceři provést!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spinkej sladce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.