Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách http://www.paulinky.cz/obchod/E-knihy/. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

Silvano Fausti

Nad
evangeliem
podle Jana

Porozumět Božímu slovu

© 2002 Centro Editoriale Dehoniano, Bologna

© 2002 Àncora Editrice, Milano

© Nakladatelství PAULÍNKY, 2014
www.paulinky.cz

ISBN 978-80-7450-119-7 (Tištěná kniha)
ISBN 978-80-7450-411-2 (PDF)
ISBN 978-80-7450-412-9 (ePub)
ISBN 978-80-7450-413-6 (Mobipocket)

1. vydání, 2014

2. dotisk, 2021

Mým rodičům
a těm, kdo mi byli svědky
Tváře.

„Ať vědí, že život a záchrana z beznaděje,
[…] jistota pro celý vesmír, se uzavírá v těchto slovech:
Slovo se stalo tělem“ (Dostojevskij).

„Slovo je sdělující
a je tak sdělující,
že když sděluje sebe,
nemá nic, co by nesdělilo“
(sv. Magdaléna de’ Pazzi).

Úvod

Ostatní tři evangelia jsou dějinně-teologickým vyprávěním o Ježíšově životě. Evangelium, které je připisováno Janovi, je víc jako divadlo, „podívaná“, v které je „vidět“ toho, kdo „mluví“. Je to pletivo rozhovorů a dlouhých monologů s krátkými údaji o místě, čase a činnosti; protagonistou je samo Slovo, které se stalo v Ježíši tělem, aby se zjevilo člověku a vstoupilo s ním do rozhovoru. Je to drama setkání/střetu člověka s jeho Slovem, který byl stvořen, a to pro ně.

Náš úděl se totiž odehrává ve sdílení slova: to může ve sdílení, společenství a štěstí rozkvétat, nebo v neshodě, osamocení a úzkosti ztroskotat. Všecko u nás záleží na slovu, které může plodit pravdu a světlo, svobodu a lásku, dar a život, nebo může být příčinou omylu a temnoty, otroctví a nenávisti, vlastnění a smrti. Evangelium podle Jana je jako „koncert“, boj (cum-certare = bojovat s) těchto protikladných skutečností, ke kterým nikdo není netečný. Jde tu o to, po čem všichni toužíme, nebo čeho se obáváme, o to, co nám dá naši identitu, nebo nás o ni připraví.

Ve zprávě o stvoření se praví, že každý živočich byl stvořen podle svého druhu; o člověku se ale neříká, že patří k nějakému druhu. On je totiž nositel slova: „stává“ se slovem, které poslouchá a na které odpovídá. On je svobodný v tom, že si svou povahu může určovat. Jestliže poslouchá Boží slovo, má účast na Boží přirozenosti; jestliže poslouchá jiná slova, stává se jejich obrazem a podobou.

Slovo nás staví do vztahu s druhými a dává nám k dispozici všechnu skutečnost, v dobrém i ve zlém. Vchází nám do sluchu, zažíhá rozum, zahřívá srdce a hýbe nám rukama a nohama: „informuje“ naše schopnosti a energie, naše cítění a myšlení, chtění a konání, celou naši existenci. Jako nás slovo informuje, tak nás také proměňuje.

Zatímco člověk je svou „přirozeností“ naslouchání a odpovídání, Bůh je Slovo, sdělování sebe beze zbytku. Mluvit znamená odevzdávat se druhému. Bůh a člověk jsou partnery v rozhovoru: v dialogu si ti dva vyměňují všecko a stávají se při zachování rozdílnosti jedinou skutečností.

Stát se jako Bůh! Tento náš sen má také Bůh; a uskutečňuje se skrze poslouchání Slova, které nám dává moc stát se Božími dětmi.

Zjišťujeme ale, že věci nejsou tak jednoduché: slovo je pro nás také místem víceznačnosti a nedorozumění, které je pramenem všeho zla. Je to, jako by sem pronikl nějaký virus, který poškodí náš program. Evangelium je pak jako antivirus, který opraví konkrétní omyl, způsobený nám jistými slovy. Jedná se o základní slova, jako je otec, syn, pravda, svoboda, důvěra, láska, které se týkají samotné možnosti naší lidské existence. Evangelium je protilátka, která je „zbavuje jedu“ smrti a vrací jim jejich autentičnost.

Vedle svého terapeutického rázu je Slovo také „maieutické“: jako opravuje náš genetický kód, tak nás postupně rodí k naší identitě Božích synů a bratří ostatních lidí. Evangelium podle Jana, nazývané také „čtvrtým evangeliem“, které uvádí jako protagonistu Slovo, má právě tento záměr. Nejvhodnější formou pro tento účel je forma dialogu. Kdo ho čte, je sám čten a interpretován tím, co čte: Slovo říká to, co se v něm odehrává, a působí v něm to, co říká. Na konci si čtenář všimne, že se sám stává novým vyprávěním: vyprávěním o Slově, kterému naslouchal. Zatímco Marek říká, že zaseté Slovo roste „automaticky“ (srov. Mk 4,28), Jan se snaží kontemplovat, jak toto rašení a růst dospívá až k plnému plodu.

Janovo evangelium neobsahuje „exorcismy“, protože samo Slovo pravdy je exorcismem, který osvobozuje od lži. A neobsahuje ani vyprávění o proměnění na hoře (srov. však 12,28b), jež je konečným důsledkem každého exorcismu, protože ono je hlediskem, kterým Jan nahlíží všechno. Je to totiž evangelium Slávy.

Historičnost evangelia podle Jana

U Jana jsou „fakta“ redukována na minimum: jsou to krátce vyprávěná „znamení“, která nechávají široký prostor jejich významu. Čtvrté evangelium víc interpretuje než vypráví.

To ale není na újmu historičnosti. Dějiny nejsou jen souhrnem nastalých událostí, ale především smyslem, který obsahují a který vyvolává události další. Nějaká skutečnost je historická proto, že určuje začátek nějakého procesu, který upravuje způsob chápání a jednání člověka. Jablko, které spadne na Newtonovu hlavu, je „historické“ kvůli interpretaci, která z toho plyne. Bylo přece tolik jiných jablek, která spadla na zem, a ta žádné dějiny netvořila! Julie a Romeo jsou historické osoby nejen proto, že existovaly, ale protože je ještě dnes nachází sám v sobě každý čtenář Shakespeara. Součástí původního smyslu nějakého dějinného vyprávění se stává také smysl, kterému to vyprávění dalo vzniknout v dějinách.

Evangelium podle Jana, chápané především jako interpretace, je tedy vrcholně historické: není jen nějakým oknem, otevřeným do dvora minulosti, abychom viděli, co se tehdy událo, ale je spíš zrcadlem, které ukazuje to, co se děje tady a teď v tom, kdo ho čte.

Kdo se chce pokusit o komentář k evangeliu podle Jana, narazí na zvláštní potíž, kterou s ostatními evangelii nemá. Markovo a Lukášovo evangelium je totiž řada hluboce symbolických vyprávění: aby jim bylo možno rozumět, stačí je vysvětlit a objasnit. Evangelium Matoušovo je zase uspořádáno „didakticky“ tak, že je rozděleno do pěti řečí, na které vždy navazuje výpravný oddíl, který ukazuje, jak Ježíš dělá to, co předtím říká: v něm se slovo a činnost vzájemně osvětlují. U Jana je ale málo vyprávění a skoro všecko je výklad. To působí nesnáz: jak vyložit samotný výklad, objasnit objasnění? To je pracnější než parafrázovat poezii, riskantnější než zanotovat symfonii, směšnější než vysvětlovat vtip.

Evangelium podle Jana je vskutku jednoduché, jeho jednoduchost ale může klamat. Už jeho první čtení si člověka podmaní: hned pochopíme, že Ježíš tím, co dělá a říká bratřím, ukazuje Otcovu lásku. Když se ale snažíme chápat lépe, věci se zkomplikují. Člověk má dojem, že plave v oceánu nebo že se snaží udržet vodu v náručí. Nezbývá než se ponořit dovnitř a zálibně si hrát s vlnami a ztrácet se v horizontu bez horizontu. Je to evangelium, do kterého je třeba vstoupit s ésprit de finesse, s kontemplativním zrakem, který si vychutnává vodu a vzduch, pohyb a světlo. Čteme ho jednou a podruhé, přežvykujeme a hloubáme o něm, vychutnáváme si ho a asimilujeme ho. Každá věta je vlna téhož moře a přináší tutéž nekonečnou skutečnost. Kdo se jí oddá, žije v nové dimenzi a je ve svém živlu: nachází svůj život právě jako ryba ve vodě nebo ptáček ve vzduchu.

Obsah, členění a cíl

Evangelium podle Jana se skládá z 15 416 řeckých slov a používá 1 011 různých slovíček. Jsou to jednoduché a původní termíny, vysoce evokativní, často spojované v protikladech, takže v každém z nich zaznívá celek lidské zkušenosti. Z jeho 868 veršů má jen 153 paralely v ostatních evangeliích.

Obsahem tohoto evangelia je Syn, který mluví k bratřím o Otci, kterého ještě neznají. Otec se vyskytuje přímo 136×, z toho 109× označuje nebeského Otce, který je označován také jako „Bůh“, „ten, který posílá“, ten, „od kterého“ a „k němuž“, nebo další výrazy. Syn se vyskytuje jen 55×, většinou jako označení Ježíše. Jelikož ale je to on, který stále jedná a mluví, všechno jeho jednání a mluvení se děje s vědomím, že je Syn, který zná a miluje Otce a bratry. Tento vztah Otec/Syn je Sláva (41×), kterou můžeme „znát“ a o ní „vědět“ (141×), „vidět“ ji (110× se čtyřmi různými řeckými slovesy): proto je tu „slovo“ a „mluvení“ (99×), „svědčení“ a „svědectví“ (47×) o „pravdě“, o tom, co je „pravé“ a „pravdivé“ (48×), aby skrze Slovo „svět“ (78×) „uvěřil“ (98×), měl „život“ a „žil“ (53×). K tomu dojde v rozhodující „hodině“ (26×), kdy se Bůh stane naším „přebýváním“ (40×) a my jeho. Věření v Synovo slovo a jeho přijetí z nás činí to, co jsme: milované Otcovy děti, které milují své bratry.

Jak už bylo řečeno, text pojednává o málo činnostech: celkem o sedmi „znameních“ (svatba v Káně: 2,1-11; uzdravení syna královského úředníka: 4,46-54; uzdravení ochrnutého: 5,1-18; dar chleba: 6,1-13; kráčení po moři: 6,16-21; uzdravení slepce: 9,1-41; vzkříšení Lazara: 11,1-44) a o osmi „symbolických úkonech“ (vymrskání bičem v chrámě: 2,13-22; odpuštění cizoložné ženě: 8,1-11; pomazání v Betánii: 12,1-11; mesiášský vstup na oslátku: 12,12-19; mytí nohou: 13,1-20; skýva podaná zrádci: 13,21-30; darování učedníka jeho matce a matky učedníkovi: 19,26n; bohatý rybolov na Tiberiadském jezeře: 21,1-14).

Tato znamení a symbolické úkony, popisované málo slovy, vždycky odkazují na znamenanou skutečnost: na Slávu naplněné lásky, která se zjevuje v hodině vyvýšení na kříži.

Všechno ostatní je jediný dialog, který „působí“ ve čtenáři skutečnost, kterou to které „znamení“ nebo „symbol“ znamená. V některých případech, jako v rozhovoru s Nikodémem nebo se Samařankou, ale ještě víc v druhé části evangelia, je tím znamením samo Slovo, které s námi rozmlouvá.

Množství hlasů, které vstupují na scénu, se vlastně redukuje na dva: na hlas Ježíšův a na hlasy všech ostatních, kteří představují naše různé reakce na jeho hlas. On je protagonista: věčné Boží „Slovo“, Syn, který zjevuje Otcovu lásku. My jsme protivníci, účastníci rozmluvy s ním, kteří tu a tam přicházíme na světlo jejich pravdy. Na konci se všechny hlasy spojí do jediného Slova: do slova Syna a každého bratra, který poznal a přijal Otcův dar. Je to drama se šťastným koncem, naše přejití ze smrti do života.

Obsahem této „radostné zvěsti“ je tedy samo Slovo, které se stává tělem v Ježíši, Synu, který se stává bratrem všech lidí, aby uvěřili Otcově lásce, znovu objevili svou synovskou identitu a stali se bratry.

Členění evangelia podle Jana je výrazně lineární. Po počátečním hymnu, předehře s tématy, která se mají rozvinout (1,1-18), a po svědectví Jana Křtitele spolu se svědectvím prvních učedníků (1,19-51) začíná první část, nazývaná „kniha znamení“ (kapitoly 2 – 12), která připravuje část druhou. Ta se odehrává během jednoho dne a představuje „hodinu“, v které se naplňuje to, k čemu znamení odkazují: oslavení Syna, který nás miluje až do krajnosti a který nám odevzdává svého Ducha (kapitoly 13 – 19). Následuje třetí část, která zahajuje nové stvoření: učedníci dostávají jeho ducha a jsou schopni pokračovat ve světě v Synově misii (kapitoly 20 – 21).

Cílem tohoto evangelia je uvěřit, že Ježíš je Mesiáš, Boží Syn: kdo ho přijme, ten má život věčný, život Boží (20,31; srov. 1,12), tu nevýslovnou lásku mezi Otcem a Synem, která se vylévá na všechny jeho tvory.

Prostředkem k dosažení tohoto cíle je samo Slovo dosvědčované v evangeliu, které s námi vstupuje do rozhovoru. Ten vyvolává pohoršení a uvádí do pohybu „krizi“, proces zjevení Boha a naší spásy.

Evangelium podle Jana představuje drama o rozhodování mezi vírou a nevírou, boj mezi světlem a temnotou, kterou v sobě má každý z nás. Slovo podněcuje a rozvíjí, reprodukuje a otvírá v čtenáři pozvolnou cestu osvícení. Slova evangelia, která na sebe navazují ve volné asociaci, mají moc přinést svobodu do vztahů mezi námi a osvobodit hlubokou pravdu našeho srdce.

Místo, doba vzniku a adresáti evangelia

Evangelium podle Jana vzniklo v žido-křesťanské komunitě, v diaspoře, která žila pravděpodobně v Efezu nebo možná v syrské Antiochii nebo v jiných městech, v nichž byla silná židovská komunita, která byla v kontaktu s helénistickým světem.

Text nese známky traumatu, které utrpěli první žido-křesťané, když byli vyloučeni ze synagogy. Je třeba ho tedy datovat do devadesátých let.

Pro čtvrté evangelium typický „antijudaismus“ je třeba vykládat jako polemiku s těmi, kteří se považovali za jediné židy a vylučovali ze svého společenství Kristovy následovníky. Jenže také oni se považovali a považují za židy: tvoří tu část Izraele, která se v Ježíši setkala se zaslíbeným Mesiášem. Je to spor v rodině, mezi bratry, s touhou být jako bratři uznáváni.

Ten však byl naneštěstí vykládán v „antisemitském“ smyslu s tragickými důsledky, které trvají dodneška. To je ale úplný opak než to, co zamýšlel evangelista: úplně se tu převrací způsob, jak křesťané mají chápat židy a sebe samy, a tím se rozbíjí srdce Kristova poselství a jeho díla.

Autor

Velmi se diskutuje o sepsání a autoru čtvrtého evangelia, které nazýváme Janovým jménem. Tradice ho totiž připsala apoštolu Janovi, Zebedeovu synu a Jakubovu bratru, a navíc ho ztotožnila s „učedníkem, kterého Ježíš miloval“: ten při poslední večeři pokládá svou hlavu do Ježíšova klína (13,23.25), stojí s Ježíšovou matkou u kříže (19,26), všechno to viděl a dosvědčil to pro nás (19,35), jako první uvěří v Zmrtvýchvstalého (20,2.8) a na konci evangelia je potvrzen jako autor knihy (21,7.20.24).

Každý autor píše s úmyslem předat čtenáři svou zkušenost: Jan ho chce dovést k tomu, aby se v evangeliu poznal v různých osobách a nakonec aby se ztotožnil s ním, učedníkem, který poznal Pána a uvěřil v jeho lásku. S Origenem můžeme říct: „Konečně je třeba mít smělost tvrdit, že prvotinou celého Písma jsou evangelia, ale prvotinou evangelií je evangelium podle Jana, jehož smysl nikdo nemůže pochopit, pokud nepoložil svou hlavu na Ježíšova prsa“.

Evangelium podle Jana je od počátku považováno za „evangelium duchovní“ (Klement Alexandrijský). Jeho symbolem je orel. Ten se pohybuje vpřed tak, že plachtí: bez pohybu křídel stoupá ve stále užších a vyšších kruzích, ve vzestupném proudu, a ustavičně rozšiřuje obzor, až nakonec obejme veškerou dáli v nebi i na zemi, v čase a prostoru bez konce, který proniká vším prostorem a vším časem. Budoucnost je tu již přítomná a přítomnost je už budoucností. V tom, kde se člověk právě nachází, je současně přítomno také, odkud přichází a kam jde. Nikdy se přitom neztrácejí správné proporce a vzdálenosti; naopak, všechno dostává tu správnou úměrnost a vzdálenost, protože jsou zaostřeny pronikaným pohledem orla jako z ohniska hyperboly. Je to sám Bůh, který všechno a každého vidí a uvádí do bytí v jeho realitě.

Tento komentář

Tento komentář vznikl na základě souvislé četby evangelia, která se konala každý týden po tři roky v kostele sv. Fidela v Miláně. Projevuje se to jak v záměru, tak ve stylu.

Chce pomoci čtenáři vstoupit do tajemství Slova, které se v Ježíši stalo tělem, aby se nechával stále víc zapojit do rozhovoru s ním.

Nebyla odstraněna opakování, protože jsme je považovali za užitečná pro toho, kdo bere do rukou tuto knihu s uvolněným duchem a v časovém odstupu jednotlivých textů. Samo Janovo evangelium obsahuje mnoho opakování, která čtenáře přivádějí pokaždé na hlubší rovinu pochopení.

Tento komentář předkládá jednotlivé úryvky evangelia v českém liturgickém překladu. Po nich následuje první část s poselstvím v kontextu a druhá část s četbou textu; třetí a čtvrtá část, cvičení a texty k prohloubení dávají pokyny pro čtenářovu osobní práci, ke které, jak doufáme, dostal chuť při živení se Slovem.

Vyslovuji vděčnost a požehnání především tomu, kdo inspiroval toto evangelium a kdo ho sepsal. Potom všem komentátorům a vědcům, dřívějším i dnešním, kteří mně k němu usnadnili přístup. Zvláštní poděkování patří otci Filippu Clericimu, s kterým jsem se pustil do jeho čtení a výkladu. Děkuji také účastníkům, kteří dali podnět k tomuto komentáři a obohatili ho svými postřehy. A konečně díky si zaslouží otec Cesare Geroldi, Graziella Ronchi, Enrica D’Auria, Franca Montagna, Barbara Centorame, Marina Galli a Beatrice Schiralli, kteří různým způsobem na tomto díle spolupracovali.

Jak se modlit evangelium

Evangelium bylo napsáno proto, aby se četlo, aby mu bylo rozuměno a aby se žilo. Komentář může pomoci při jeho četbě a chápání, ale abychom mohli evangelium žít, musíme z něj učinit předmět modlitby: mezi mluvením a konáním je prostředním článkem modlitba, která není jen jako moře, ale přímo jako nekonečný oceán.

Na cestě modlitby není nikdo učitelem. Ale Pán nám pomáhá a poučuje nás svým Slovem a Duchem. Z naší strany je ale třeba se vybavit metodou a úsilím, přitom však hned nechat prostor pro činnost Boha, když se ohlásí.

Kdo hledá v četbě, nachází v meditaci; kdo hledá v meditaci, nachází v modlitbě; kdo hledá v modlitbě, nachází v kontemplaci; kdo hledá v kontemplaci, nachází v sjednocení.

Dovolujeme si předložit následující metodu lectio divina, starou, ale osvědčenou. Může se zdát jako každá metoda na začátku složitá. Ale když ji používáme a naučíme se ji, ukáže se jako užitečná víc, než jsme si mysleli.

1. Boha nikdo nikdy neviděl. Jednorozený Bůh, který spočívá v náručí Otcově, ten o něm podal zprávu

Jan 1,1-18

1 Na počátku bylo Slovo a to Slovo bylo u Boha a to Slovo byl Bůh.

2 To bylo na počátku u Boha.

3 Všechno povstalo skrze ně a bez něho nepovstalo nic, co jest.

4 V něm byl život a ten život byl světlem lidí.

5 To světlo svítí v temnotě a temnota ho nepohltila.

6 Byl člověk poslaný od Boha, jmenoval se Jan.

7 Přišel jako svědek, aby svědčil o tom světle, aby všichni uvěřili skrze něho.

8 On sám nebyl tím světlem, měl jen svědčit o tom světle.

9 Bylo světlo pravé, které osvěcuje každého člověka; to přicházelo na svět.

10 Na světě bylo a svět povstal skrze ně, ale svět ho nepoznal.

11 Do vlastního přišel, ale vlastní ho nepřijali.

12 Všem, kdo ho přijali, dal moc stát se Božími dětmi, těm, kdo věří v jeho jméno,

13 kdo se zrodili ne z krve, ani z vůle těla, ani z vůle muže, ale z Boha.

14 A Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. Viděli jsme jeho slávu, slávu, jakou má od Otce jednorozený Syn, plný milosti a pravdy.

15 Jan o něm vydával svědectví a volal: „To je ten, o kterém jsem řekl: ‚Ten, který přijde po mně, má větší důstojnost, neboť byl dříve než já.‘“

16 Všichni jsme dostali z jeho plnosti, a to milost za milostí.

17 Neboť Zákon byl dán skrze Mojžíše, milost a pravda přišly skrze Ježíše Krista.

18 Boha nikdo nikdy neviděl. Jednorozený Bůh, který spočívá v náručí Otcově, ten (o něm) podal zprávu.

1. Poselství v kontextu

„Boha nikdo nikdy neviděl. Jednorozený Bůh, který spočívá v náručí Otcově, ten o něm podal zprávu.“ Vidět matku znamená narodit se, vidět Boha znamená přijít do světla vlastní tváře. Člověk v nostalgii po tom, před kterým je sám sebou, je touhou vidět Boha, jeho skrytou tvář. Boha ale nikdo nikdy neviděl, protože se k němu na začátku Adam obrátil zády.

Nemáme žádný jeho obraz, protože jediným jeho obrazem a podobou jsme my, když stojíme před ním. On je naše „přirozené místo“: všude jinde jsme na nesprávném místě, bolestiví jako vykloubená kost, cizí sobě i všemu.

Ježíš Kristus, jednorozený Bůh, který je v Otcově náručí, nám svými skutky a slovy, svým životem a smrtí ukázal Boha do té míry, že řekl: „Kdo viděl mne, viděl Otce“ (14,9). Ano, on je Slovo, které se kvůli tomu stalo „tělem“.

Evangelista, kterého podle tradice nazýváme Janem, v prologu říká, že, jak a proč Ježíš přišel, aby nám tohoto Boha zjevil. Vlastně tu jen ohlašuje témata, která se budou rozvíjet v následujících částech knihy.

Začátek Janova evangelia nás přivádí jakoby jedním mávnutím křídel nad prostor a mimo čas, mimo všechny tvory, aby nám ukázal Ježíše, člověka schopného v plném slova smyslu k tomu, aby nám vypověděl to, co je neviditelné. S překvapením zjišťujeme, že ten, který se rád nazýval Synem člověka a který se prohlásil za Syna Božího, je Slovo, které je od věků u Otce a je Bůh. Toto Slovo, dosvědčované mudrci a proroky, ale nikdy nepoznané, se stalo tělem v Ježíši, aby nám zjevilo a darovalo svou slávu Otcova Jednorozeného, abychom tak v něm mohli zjistit, že jsme Boží děti.

Prolog je jako začátek nějaké symfonie, v které se předem přehrávají jednotlivé motivy. V dějinách teologie je jako důl drahých kamenů, z kterých se čerpaly ty nejdůležitější úvahy o Trojici a o vtělení. Je to hymnus o Slově, světle a životě všeho, kde to, co se vypovídá, otvírá člověka pro harmonie nevyslovitelného. Jeho kořeny víc než v řecké tradici, třebaže ji autor používá, leží ve Starém zákoně, v těch textech, které zpívají o tvůrčím Slově a Moudrosti, které jsou personifikacemi Boha působícího v přírodě a v dějinách.

Při četbě tohoto hymnu máme dojem, že jsme letem orla přeneseni na velmi vysoké místo, které však známe, které jako by bylo naší hnízdem, kde se cítíme dobře jako doma. Ano, právě ve Slově nakloněném k Otci nacházíme svou vlast: samotného Otce.

Smysl prologu můžeme plně pochopit až na konci evangelia: první slovo každého proslovu je srozumitelné až po slově posledním. Ale jako každá kniha, tak i tato se čte od začátku, kde kvůli porozumění autor používá slova všem známá a silně evokující, s nimiž si dále bude hrát ve vyprávěních, v kterých se vysvětlují jejich neprobádané možnosti. Termíny, které prolog užívá, jsou v pořadí jejich prvního výskytu tyto: počátek, být, slovo, Bůh, všechno, nic, být stvořen/stát se, život, světlo, člověk, temnota, pohltit, poslat, svědčit, věřit, svět, poznat, vlastnictví, přijmout, děti, krev, tělo, vůle, zrodit se, přebývat, vidět, sláva, jednorozený, Otec, milost, pravda, přijít po/před/dříve než, zákon, Mojžíš, Ježíš Kristus, náručí, vypovědět. Tématem prologu je tedy „Slovo“, původ všeho bytí, které se stalo tělem v Ježíši Kristu, abychom se my mohli stát Božími dětmi tím, že nám zjevil to, co je neviditelné. Činnost tohoto Slova bude tématem celého evangelia, v jehož průběhu se budou zde naznačená témata rozvíjet.

A s překvapením uvidíme, že Slovo v nás postupně působí to, co říká. Když ho posloucháme, tvoří nás ke svému obrazu a podobě; když ho čteme, ono nás čte v naší původní pravdě, ke které nám otvírá přístup. Tento prolog předjímá to, co se bude dít v čtenáři evangelia.

V evangeliu se slovo Logos (= Slovo) jako personifikovaná bytost vyskytuje jen v prologu, a to až do v. 14, kde se říká, že se stal tělem, aby nám zjevil svou slávu jednorozeného Syna. Následně se mluví o Ježíši a objasňuje se, proč a jak se stává naším bratrem.

Text se může rozdělit mnoha způsoby, podle různých kritérií a hledisek. Mnoho autorů se pokoušelo ho analyzovat a objevili struktury soustředné, paralelní, spirálovité, sestupné/vzestupné nebo ještě jiné, a ukazovali v nich rozdělení na strofy. Je ale dobré si uvědomit, že každý text je vždycky textus, tkanivo, pletivo, dokonce organická jednotka, živé tělo, kde každý jednotlivý prvek má smysl díky své funkci v celku, v návaznosti na to, co předchází a co následuje. Proto je lepší mluvit o členění než o rozdělení.

Nemusíme se zabývat jádrem této komplexní otázky, aby nám bylo dostatečně jasné, co prolog říká. Začátek mluví o Logu u Boha a o jeho úloze ve stvoření a ve vykoupení, střední část pojednává o tom, že se Logos stal v Ježíši tělem, a závěr nás zpravuje o tom, jak nám Ježíš vypověděl o Otci. Účelem toho všeho je, abychom se my, když ho posloucháme a přijímáme, stali Božími dětmi.

Ten Ježíš, který se nám ve znameních a řečech zjevuje v evangeliu, nám bude moci vyprávět o Bohu, kterého nikdo nikdy neviděl, protože on je slovo Boží, sám Bůh, který se stal tělem, aby přebýval mezi námi. Je pověřen, aby nám představil Otce, protože on je „jediný“ Syn. Oddání, nebo neoddání se jeho osobě znamená pro nás přijmout, nebo odmítnout naši pravdu, že jsme synové. To je ten soud, který je každý člověk povolán vyhlásit nad svým životem.

Jak vidíme, Jan představuje „vysokou christologii“, obsahující vrcholné poznání, které prvotní církev měla o Ježíši.

Když přistupujeme k tomuto textu, máme dojem, že přecházíme sem a tam na úpatí obrovského masivu, který se tyčí nad oblaky, nad samé nebe. Je to nepřístupná hora: je to neznámý Bůh, neviditelná Sláva, nevýslovné Jméno. Jímá nás pocit nekonečného úžasu, propastné závratě. Ale pak nás ihned naplní radostí skutečnost, že tato hora sestoupila k nám, že nevýslovný je Slovem, Sláva má tvář Syna člověka, Jméno se jmenuje Ježíš. Celé evangelium bude vykládat a nabízet ten dar, ve kterém se Bůh daroval v těle Syna, v němž vidíme Slávu, jíž jsme odrazem.

Až poznáme, jak on poznává nás – což se teď děje jen nedokonale, v zrcadle a nejasně (srov. 1 Kor 13,12) –, tehdy ho uvidíme tváří v tvář; naše tvář zazáří jeho světlem a my mu budeme podobni, protože ho budeme vidět, jak je (srov. 1 Jan 3,2b). Tehdy „tě uvidím v tvé kráse a sebe uvidím v tvé kráse. Kéž se k tobě připojím v tvé kráse a ty ke mně ve své kráse, a moje krása kéž je tvá a tvá kéž je má; tak budu tebou v tvé kráse a tu budeš mnou ve své kráse, protože tvá krása bude má“ (Jan od Kříže).

Ježíš je Slovo, které je u Otce, sám Bůh, život a světlo toho, co bylo stvořeno, který si mezi námi zbudoval stan. On je jednorozený Syn, který se stal „tělem“, aby nám vyprávěl o Otci a aby nám ve své tváři vrátil naši tvář synů.

Církev je zastoupena zájmenem „my“, které se vztahuje k těm, kdo viděli Slávu, uvěřili v jeho jméno, přijali důstojnost stát se dětmi a přijali milost za milostí.

2. Četba textu

v. 1: Na počátku bylo Slovo. „Slovo“, v řečtině Logos, byl běžný výraz pro označení „vnitřního smyslu světa“. Evangelista jeho obsah obohacuje a upřesňuje, když mu připisuje vlastnosti Božího „Slova“ a Boží „Moudrosti“, které jsou vlastní biblické tradici.

Slovo odlišuje člověka od zvířete. Jako princip poznání a komunikace, práce a proměny, lásky a svobody se může slovo převrátit v lež a klam, ničení a úpadek, sobectví a otroctví.

Slovo utváří lidský intelekt a vůli, a tak určuje jeho bytí a jednání. V dobrém i špatném slova smyslu se člověk stává slovem, které poslouchá. Ono je jako semeno, které plodí podle svého druhu: slovo Boží v nás plodí Boží děti.

Slovo předpokládá někoho, kdo mluví, kdo se vyjadřuje a daruje, a někoho druhého, kdo ho poslouchá, vtiskne a přijme ho do sebe. Slovo předpokládá dvě osoby, které vstoupí do vztahu, do rozhovoru. Rodí se z lásky toho, který mluví, a je opětováno tím, kdo poslouchá: rodí se z lásky a plodí lásku. Proto Bůh, který je láska (srov. 1 Jan 4,8), je také Slovo.

Začátek evangelia odkazuje na Gn 1,1nn, kde se praví, že „na počátku“ Bůh řekl, a všechno „se stalo“. Zde evangelista tvrdí, že když na počátku povstával svět, Slovo tu už bylo; ono existuje už před světem, od věků: je Bůh.

Na počátku všeho není nutnost nebo náhoda, nucení nebo osudovost, činnost nebo produktivita: je tu Slovo, které je vůle a racionalita, láska a svoboda, komunikace a naslouchání, otázka a odpověď. To, co bylo na počátku, charakterizuje to, co je teď a co bude následovat: odlišný způsob vidění Boha s sebou nese odlišný způsob vidění člověka a naopak.

a to Slovo bylo u Boha. V řečtině je předložka pros, která znamená „u“, jak se obvykle překládá, ale také „směrem k“, což napovídá něco dynamického, typického pro každý vztah. Dáváme přednost tomu druhému významu, který je v tomto kontextu vhodnější. Slovo se totiž vždycky obrací na někoho.

Kromě toho v řeckém textu je před slovem „Bůh“ člen, což se v češtině nedá rozlišit. V Novém zákoně slovo „Bůh“ se členem znamená „Otec“, zatímco bez členu má funkci přísudku (jako v následující větě: „to Slovo bylo Bůh“). Slovo, které se bude obracet ke světu, aby ho stvořilo a spasilo, je totéž, které bylo od věků obráceno k Otci. V jednotě Boha je různost a rozlišnost, která působí komunikaci a společenství v nevýslovném rozhovoru Otce a Syna.

a to Slovo bylo Bůh. Logos, který potom bude nazýván jednorozeným Synem, je Bůh, rovný Otci a od něho odlišný. Praví se tu, že Slovo je Bůh, a ne že Bůh je Slovo. Bůh totiž není jen Slovo (= Syn), ale také Otec a Láska mezi nimi oběma.

Ve Starém zákoně je Slovo a Moudrost personifikace Boha, způsob jeho bytí. Zde se Slovo liší od Boha, který je Otec: je k němu obráceno a současně je mu rovné. Bůh je jeden, ale není sám. Už před stvořením světa je Bůh vztah a rozhovor; proto stvoření, které uvede v bytí, bude mít stejné vlastnosti.

v. 2: To bylo na počátku u Boha. Zde se podtrhuje to, co už bylo řečeno ve v. 1 o Slově před stvořením; a hned nato se bude pojednávat o jeho úloze při stvoření.

v. 3a: Všechno povstalo skrze ně. „Všechno“ znamená vesmír se zdůrazněním toho, že každé jednotlivé bytí začíná existovat skrze Slovo a že v něm nachází svůj počátek.

Logos, jak už bylo řečeno, označoval Janovým čtenářům „vnitřní smysl světa“, který ho drží vcelku a dává mu řád: slovo kromě toho, že odlišuje člověka, je principem, který řídí veškerenstvo. Když evangelista užívá tento termín, vstupuje do dialogu s řeckou kulturou: ale současně ho obohacuje tím, že mu připisuje hebrejské vlastnosti Slova (srov. Gn 1,1nn; Iz 55,10n) a Moudrosti, která je na počátku stvoření (srov. Př 8,22-31; Job 28; Bar 3,9 – 4,4; Sir 24; Mdr 6 – 9).

Svět je stvořen Slovem a Moudrostí, která ho předchází, vytváří mu projekt a tvoří ho, a tak mu dává svůj imprinting jinakosti a vztahu, naslouchání a odpovědi, přijetí a odpovědnosti, inteligence a svobody. Jen v této optice je veškerenstvo pozitivně rozumné, určené k životu a ke štěstí.

Říká se, že Bůh tvořil svět písmeny abecedy. Chce se tím říct, že každá skutečnost je pochopitelná a sdělitelná slovy. Kdo umí „číst“, může chápat, zapojovat se a dovádět všecko k jeho plnému smyslu. Bůh, který se svým Slovem je počátkem všeho, se stává cílem všeho pro člověka, který mu rozumí. Jen v něm, stvořeném šestého dne, Slovo činné už od prvního dne dochází sluchu. Člověk svou odpovědí přivádí stvoření k sedmému dni, k Božímu odpočinku, když se sám stává jako Slovo.

Stvořitelské Slovo není nějaký demiurg nebo abstraktní jsoucno, poloviční Bůh nebo nějaká idea: je to sám Bůh, který tvoří každou věc skrze své Slovo, jež se stalo v Ježíši tělem. „Všecko je stvořeno skrze něho a pro něho. On je dříve než všechno ostatní a všechno trvá v něm“ (Kol 1,16b-17). On je totiž Syn, vyzařování jeho slávy a otisk jeho podstaty (srov. Žid 1,3a). Zatímco o světu se říká, že „povstal“, protože měl začátek, o Logu se čtyřikrát říká, že už „byl“. Mezi bytím a nicotou je proces stávání se neboli stvoření.

a bez něho nepovstalo nic, co jest. Negativním způsobem se typicky hebrejským stylem zdůrazňuje to, co bylo právě řečeno. Větě „všechno povstalo skrze ně“ odpovídá věta „bez něho nepovstalo nic, co jest“. Slovo je od věčnosti životem toho, co existuje v čase: „bez něho“ se každá skutečnost vrací do propasti své nicoty, ustupuje z bytí do nebytí (zajímavý je Origenův výklad: „V oddělení od něho se stalo ničím to, co bylo předtím stvořeno“).

Jediným stvořitelem je Bůh: neexistuje nějaký dobrý a špatný princip, jeden duchovní a druhý hmotný, jeden dobrý a druhý zlý. Dobro a zlo se nezakládá na stvoření, ale na poslouchání/odpovědi, kterou člověk dává nebo odpírá Slovu, jehož je stvoření nositelem. Na počátku je všechno „dobré“ a člověk sám je „velmi dobrý“, protože je nositelem Slova (srov. Gn 1,4.10.12.18.21.25.31).

vv. 3b.4a: co jest. V něm byl život. Závěr v. 3 a začátek v. 4 nabízí trojí možné rozdělení textu: „a bez něho nepovstalo nic (z toho), co jest. V něm byl život“ atd., nebo: „a bez něho nepovstalo nic z toho, co jest (stvořeno) v něm; byl život“ atd., nebo: „bez něho nepovstalo nic. To co bylo (stvořeno), v něm byl život“. Každé čtení nabízí vlastní výklad. My si s většinou současných exegetů zvolíme poslední rozdělení s tím, že si uvedeme překlad X. Léona-Dufoura: „V tom, co bylo (stvořeno), (ono, tj. Slovo) bylo životem“.

Pojem „život“ se vyskytuje 37× v Janově evangeliu z celkového výskytu 133× v Novém zákoně, z nichž 13× je v 1 Jan a 17× ve Zjevení. To slovo zde neznamená život biologický, který zaniká smrtí. Životem je Bůh sám, z jehož dechu pochází lidská existence (srov. Gn 2,7). On všechno stvořil k bytí a v jeho tvorech není žádný jed smrti (srov. Mdr 1,14). Smrt, pocházející z našich rukou a vyvolaná našimi omyly (srov. Mdr 1,12), vešla do světa ďáblovou závistí (srov. Mdr 2,24), jehož lživá ústa zabíjejí duši (srov. Mdr 1,11).

Bůh už do středu rajské zahrady umístil „strom života“ (srov. Gn 2,9). Ten je od začátku vázán na poslouchání Slova (srov. 2,16), jak to bude upřesněno ve smlouvě s Izraelem (srov. Dt 30,20). Posloucháním Boha setrváváme ve společenství s ním a máme účast na plnosti jeho života.

Slovo se neobrací jen na Otce, ale také ke světu: jako je láskou a životem v Božím nitru, tak je také pramenem lásky a života pro každého tvora.

Ježíš, Slovo, které se stalo tělem, působí život stejně jako Otec (srov. 5,26). Život je totiž úplným darem Otce Synovi, který tak bude moci říct: „Já-jsem život“ (14,6) a: „Já jsem přišel, aby lidé měli život, a měli ho v hojnosti“ (Jan 10,10).

Život, ta nejsilnější touha člověka, není něco, co by se dalo uloupit: je třeba ho přijmout jako dar, který otec dává synovi. Vlastnit život jen pro sebe, odseknout ho od společenství s otcem, znamená popřít pramen: to je zničit svou synovskou identitu.

v. 4b: a ten život byl světlem lidí. Ještě dřív, než se Slovo stalo v Ježíši tělem, tak jako je životem v každém tvoru, je pro člověka světlem. V tom, který je schopný poslouchat a odpovídat, se samo Slovo rodí do světa.[1]

Život a světlo na sebe vzájemně odkazují. Světlo umožňuje fyzický život. Ale existuje také světlo vnitřní, které je vlastní Slovu, jež umožňuje život duchovní a dává existenci smysl. A právě toto Slovo, které je ve všem životem, se v člověku, který ho poznává, stává světlem.

Život není něco, co by bylo dáno automaticky: je to rozhovor s Bohem v odpovědné existenci, která svobodně naslouchá a odpovídá. Slovo „je svítilnou mým nohám a světlem mé stezce“ (Žl 119,105). Ale ještě předtím, než se stalo promulgovaným zákonem v Izraeli, osvěcuje už od věků srdce každého člověka, který miluje pravdu a je utvořen z lásky k pravdě, k pravdě o lásce. Proto je možný dialog s každým náboženstvím a se všemi, kdo přemýšlejí: každá myšlenka a každé náboženství je touhou po životě a po světle. Zde má také základ možnost a nutnost zvěstovat všem Slovo. Vždyť každý, kdo poslouchá bez předsudků, ho poznává: zvuk jeho hlasu probouzí světlo, které je v srdci každého člověka.

Prolog neříká, že světlo (= zákon) je život, ale že život je světlem (= zákonem) lidí. Proti všem legalismům se tu prohlašuje nikoli to, že zákon je principem života, ale že život je principem každého zákona.

Ježíš bude říkat: „Já-jsem světlo světa. Kdo mě následuje, nechodí v temnotě, ale bude mít světlo života“ (srov. 8,12). Toto božské světlo, které je v člověku, se snaží objevit každé náboženství. Osvícení není pro Jana ovocem nějakých zvláštních technik nebo askeze, která by člověka osvobodila od matného těla: osvícení je ono naslouchání a odpověď na Otcovo Slovo, které tvoří podstatu Syna. Toto osvícení není nějaký spiritualistický monolog, ale dialog s Otcem v Synově těle, které je také naším tělem.

v. 5: To světlo svítí v temnotě. V knize Genesis se stvoření popisuje jako vítězství světla nad temnotou (srov. Gn 1,2-4): Bůh Slovem vytahuje všechno z nicoty k existenci.

V počátku světa je Slovo o Otcově světle, které nikdo nemůže spoutat: ani temnoty, ani smrt, dokonce ani nicota. Stvoření je podstatně a celé „dobré“ jako ten, který ho učinil. A takovým zůstane, i když člověk, který byl oklamán, se dočasně svému povolání odpovídat na Slovo vzdálil.

a temnota ho nepohltila. To je první z dvojznačností, kterých je Janovo evangelium plné. Pro člověka má každá skutečnost dvojí smysl. To, co vidíme, vždycky označuje něco neviditelného, co je třeba pochopit: je to znamení, skrze které čteme význam. Tady se rodí víceznačnosti, kterými se vyznačuje naše komunikace. Jan používá často slova s dvojím smyslem, aby projasnil nedorozumění, do kterého upadáme. Zde „pohltit“ (řec. katalambanein, pozn. překl.), znamená jak „pochopit“, tak „zajmout“. Temnota nemůže světlo pochopit, ani zajmout: není schopna ho přijmout, ale ani zničit, pohltit ho a přizpůsobit sobě. Jestliže ho přijme, je jím uchopena a osvícena.

v. 6: Byl člověk poslaný od Boha, jmenoval se Jan. Vv. 6-8 přerušují rytmus hymnu. Proč se na tomto místě, kde se opěvuje stvořitelský Logos, mluví o Janovi. Tyto verše předjímají v. 15 a budou dál rozvinuty ve vv. 19-34: jestliže od věků „Slovo bylo u Boha“, byl a stále tu bude „člověk poslaný od Boha“, který o Slově svědčí druhým.

v. 7: Přišel jako svědek, aby svědčil o tom světle. Jan je obraz mudrců a proroků, kteří na všech místech a vždycky probouzeli bratry ke světlu. V žádné epoše a na žádném místě na světě nikdy nechyběli a nebudou chybět svobodní a osvícení lidé, kteří jsou jako majáky zářící do tmy.

aby všichni uvěřili skrze něho. Cílem jejich svědectví je, aby „všichni“ poznali světlo života a vstoupili do tajemného rozhovoru s Bohem, který je povede k životu z jeho pravdy. V opačném případě, třebaže temnota světlo nespoutá, tu zbude jen vyhaslá a zamračená existence, která tíhne ke smrti.

v. 8: On sám nebyl tím světlem, měl jen svědčit o tom světle. Podtrhuje se tu, že mudrci a proroci v Izraeli i ve všech národech nejsou světlem: jsou osvíceni Slovem a svědčí o něm druhým, aby všichni mohli přijmout slovo života. Nějaký osvícenec, který si namlouvá, že je světlem, se ve skutečnosti nachází v té nejhlubší noci.

Ve vv. 6-8 se třikrát mluví o „svědectví“. Svědek (v řečtině je to martyr, tj. též mučedník), je ten, který „připomíná“: má v srdci[2] Slovo a žije jím, a pak ho zvěstuje druhým, aby neupadlo v zapomnění to, co je životem všeho.

v. 9: Bylo světlo pravé. Nevysloveným podmětem je stále Slovo, které je „pravým“ světlem, na rozdíl od falešného světla klamných slov, která vedou ke smrti.

které osvěcuje každého člověka. Každý člověk má v sobě světlo Slova. Navzdory neposlušnosti je stvořeno pro ně, protože je stvořeno od něho a skrze ně. V jeho srdci září vnitřní světlo, které je neuhasitelné. Je to touha po pravdě a lásce, která člověka znepokojuje, dokud nedospěje k radostnému nalezení toho, co hledá.

to přicházelo na svět. Tato věta se může vztahovat ke „každému člověku“ – toto upřesnění je ale zbytečné –, nebo lépe ke světlu, které přichází na svět.[3]

Slovo, které je u Otce, přichází na svět jako jeho život a světlo. Ještě před zaslíbením daným Abrahámovi a před příchodem Mesiáše je světlo Slova mezi lidmi jako moudrost, která je inspiruje k dobru, když zevnitř osvěcuje jejich mysli a osvobozuje jejich srdce.

Toto světlo, které je v každém, je naprosto nezcizitelným majetkem člověka a nabízí všem, a to i velice osobním a tajemným způsobem, aby vešli do rozhovoru s Otcem. Navzdory falešným světlům, lžím a otroctvím je každý člověk sváděn tou „krásou starou a stále novou“, kterou přinejmenším nejasně tuší a kterou je nevyléčitelně nemocný. Proto ji rozpozná hned, když se mu představí jako světlo jeho života jakýmkoli způsobem. Každý člověk je „velice krásný“ (srov. Gn 1,31), protože ve své nejhlubší podstatě je slyšením Slova. A jestliže odpoví, jeho tvář si rozsvítí Božím světlem.

v. 10: Na světě bylo. Poté, co bylo Slovo před stvořením obráceno k Otci, obrátilo se po stvoření také ke světu, aby ho obrátilo k Otci ještě dřív, než se stalo tělem.

a svět povstal skrze ně. Připomíná se tu to, co bylo řečeno už ve v. 3, aby se podtrhla nesmyslnost toho, co následuje.

ale svět ho nepoznal. Janovo evangelium je kromě dvojznačností také plné protimluvů. Toto je první: když se řeklo, že všechno pochází od Slova a že ono se ke všem obrací jako světlo života, očekávali bychom, že bude bezděčně poznáno. Ale místo toho nastane pravý opak.

Protimluv je absurdní: je to něco, co by nemělo být, a přesto tu je. Dvojznačnosti, protimluvy a nepochopení Janova evangelia s ironií poukazují na tragickou situaci člověka tváří v tvář Slovu. Čtenář se tu setkává s popisem svých reakcí na ně: to, co je tu napsáno, mu nastavuje zrcadlo, takže explodují jeho vnitřní rozpory; tak ho chce přivést k vyššímu chápání, které je už důvěrně známé tomu, který o tom píše.

v. 11: do vlastního přišel, ale vlastní ho nepřijali. V této souvislosti je vlastnictvím Slova celý svět a potom jím bude Izrael. Vždyť „Hospodinu náleží země i to, co je na ní“ (srov. Žl 24,1). Přestože Slovo jako život je předmětem touhy a jako světlo je zjevné, není poznáno, ani se mu nedostává přijetí; není přijato právě proto, že není poznáno. Prolog tu v řečtině obsahuje slovní hříčku (ve slovesech kata-lambanó, para-lambanó a lambanó), kterou do češtiny nelze přetlumočit; překládáme je slovesy „pohltit“ (v. 5), „přijmout“ (v. 11.12) a „dostat“ (v. 16). Skutečnost, zda Slovo, které je už od rajské zahrady otázkou života a smrti, je přijato, nebo ne, představuje základní téma Janova evangelia.

Zde se pravděpodobně mluví o údělu Slova mezi lidmi obecně, aniž se chce zmiňovat přímo Slovo ve vztahu k Izraeli nebo jeho vtělení v Ježíši.

v. 12: Všem, kdo ho přijali, dal moc stát se Božími dětmi. Kdo přijímá Slovo, má už „důstojnost“ (moc) samotného Slova: „stává se“ tím, kým ono je. Jedná se o proces proměny: Slovo působí, že se „stáváme dětmi“, když nás uvádí do rozhovoru s Otcem. Jestliže je Slovem Božím, naslouchání mu nás činí podobnými Bohu, protože člověk se stává Slovem, které poslouchá: „Jak velikou lásku nám Otec projevil, že se smíme nazývat Božími dětmi, a také jimi skutečně jsme“ (srov. 1 Jan 3,1a).

Také mimo Izraele a církev se nabízí možnost slyšet Slovo a odpovědět mu, protože je tajemně přítomné v srdci každého člověka a přitahuje ho k tomu, co je dobré a krásné. „Potentia oboediantialis“, možnost věřit, která uvádí do společenství s Bohem, je tu pro každého člověka.

těm, kdo věří v jeho jméno. Věřit v Jméno (= Hospodina) znamená svěřit svůj život Bohu. Tím „Jménem“ bude hned zakrátko Ježíš, o kterém mluví celé evangelium.

v. 13: kdo se zrodili ne z krve atd. Naše rození k Božímu synovství je dílo samého Boha skrze jeho Slovo. Jako Boží synové se nenarodíme z krve, těla nebo vůle muže, ale zrodí nás tělo a krev Syna člověka, který koná Otcovu vůli.

Někteří církevní Otcové čtou tento text v jednotném čísle: „který se zrodil ne z krve“ atd. Pak by se tento verš musel vztahovat na Slovo a zaštiťoval by Ježíšovo panenské početí proti těm, kdo popírají jeho božství (v Janově době se nazývali „ebionité“). A forma v množném čísle je zase proti těm gnostikům, kteří usilují o uchvácení synovství skrze výkony svých schopností (tehdy se nazývali „valentiniáni“).

v. 14: A Slovo se stalo tělem. V řečtině je výraz, který znamená „stát se, narodit se, být učiněn, přihodit se“. „Stát se“ je něco jiného než „být“: znamená to „být učiněn“, jak jsme to obvykle překládali. Vtělení Slova je počátek příběhu Boha, který se sděluje člověku. Věčné Slovo, které bylo obráceno k Bohu a je Bůh, se v určitém okamžiku „stalo“ tělem. Mění se způsob, jakým Bůh s námi komunikuje: to, co od věků bylo a je, se „stalo“ člověkem, účastným naší smrtelné existence. Láska buď hledá sobě podobné, nebo je podobnými činí. Bůh je láska, a ten, kdo miluje, se úplně dává. Ve vtělení je jeho darování úplné a definitivní.

Slovo nepřijímá lidskou „podobu“, neobléká si tělo jako šaty: „stává se tělem“, člověkem, tělesným. Bůh přijímá nový vztah ke svému tvorstvu, takže se mu staví na roveň, aby se s ním mohl plně sdílet. Bůh je „jeden“ z lidí! Není to nějaký „božský a univerzální“ člověk s éterickým tělem, které by bylo utvořeno ze světla. Bůh je člověk skutečný a konkrétní: Ježíš. Všechna křehkost, slabost a omezenost, bytí ke smrti naší existence se stává jeho existencí. A právě jeho tělo, a žádné jiné, zjevuje Slávu.

Chtěli bychom být jako Bůh, kterého si my vymyslíme. Usilovně se snažíme vymýšlet si Boha, který chce být takový, jací jsme my. Jestliže nás děsí vědomí slabosti našeho myšlení, pak slabý Bůh nás rozhodně pohorší. Jakou jistotu a spolehlivost může nabídnout nám, kteří stále hledáme pevnou skálu, na které bychom založili svou existenci? Bůh je úplně jiný, dokonce jiný než je náš pojem jinakosti: natolik jiný, že je jako my.

Ježíšovo tělo – to je to pohoršující – je tělo Boha, stvořitelského Slova, Moudrosti, která nás činí syny Nejvyššího. My chápeme Slovo a tělo jako protiklad. Ve skutečnosti každé tělo pochází ze Slova; a Slovo samo je život a světlo každého těla.

a přebývalo. V řečtině je eskenósen (= „postavilo stan“), což připomíná hebrejské slovo šechina, Boží přebývání s jeho lidem. Moudrost nachází mezi námi domov nejen ve Slově a v zákoně (srov. Sir 24,22nn), ale přímo v „těle“ jednoho člověka, který je sama Moudrost a Slovo.

mezi námi. V univerzalistickém kontextu prologu toto „my“ zahrnuje všechny lidi.

Viděli jsme. Toto druhé „my“, nevyjádřené přímo, je společenství těch, kdo přijali Ježíše. Jsou to první svědkové, kteří slyšeli, viděli, kontemplovali a dotýkali se Slova života, které bylo od počátku (srov. 1 Jan 1,1). V jeho těle se totiž věčný život, který byl u Otce, stal viditelným (srov. 1 Jan 1,2). Nyní můžeme vidět tělo a jeho meze odlišným a pozitivním pohledem: můžeme konečně přijmout to, čím jsme.

jeho slávu. „Slávou“ je sám Bůh, který se zjevuje ve své jedinečné kráse. Tato sláva je „jeho“, je to sláva Slova, kterou kontemplujeme v „těle“, v člověku Ježíši. Jan nevypráví o proměnění (srov. ale náznak v 12,28-30): proměněním je celé jeho evangelium, ono je Boží epifanie, kontemplování Slávy v Synově těle.

slávu, jakou má od Otce jednorozený Syn. Od této chvíle Jan už nebude mluvit o Logu, ale o Synu, a Bůh se bude nazývat Otcem. Člověk Ježíš je pro nás viditelností slávy Syna, která je stejná jako sláva Otcova: Ježíš jako Otcův Syn žije plně náš lidský úděl. On je Jednorozený; my se stáváme syny tím, že ho přijímáme.

plný milosti a pravdy. Někteří překládají: „plný milosti pravdy“. Syn je plný daru (= milosti) poznání Otce (= pravdy). Proto je Synem, který chce a může svým bratřím sdělovat Otce.

v. 15: Jan o něm vydával svědectví. Jan, který ve vv. 6-7 představil mudrce a proroky, jež svědčili o světle stvořitelského Slova, je nyní přímým svědkem Slova, které se stalo tělem (srov. následující úryvek). Jeho svědectví je tu postaveno do přítomnosti: platí ještě dnes pro nás.[4]

a volal. Jeho volání, které tehdy začalo, trvá ještě dnes pro každého, kdo se chce stát Ježíšovým učedníkem.[5]

To je ten, o kterém jsem řekl (srov. v. 30). Janovo svědectví se uskutečnilo už v době, o které vypráví evangelium; ale evangelium ho dosud zpřítomňuje pro toho, kdo mu naslouchá. Jan se stal symbolickým svědkem Slova, jak předtím, než se stalo tělem, tak během jeho pozemského působení a také po něm. Je obrazem onoho v dějinách stále přítomného svědectví, které umožňuje všem, aby přijali Slovo pravdy.

Ten, který přijde po mně atd. (= v. 30). Jan poznává v Ježíši, který přichází po něm, toho, který je dříve než on, nebo ještě lépe nad ním, a který byl před ním: samo Boží Slovo.

v. 16: Všichni jsme dostali z jeho plnosti. To je svědectví pro nás, čtenáře, všechny, kdo stojí za zájmenem „my“, kteří po přijetí Janova svědectví následovali Ježíše na jeho pozvání: „Pojďte a uvidíte“ (v. 39).

Co obdrželi od Slova, které se stalo tělem? To je tajemství, o kterém vypráví toto evangelium. My ale už od prologu víme, že od něho dostáváme jako dar všecko: stvoření, naše já i samého Boha.

a to milost za milostí. To znamená jednu milost za druhou. Celé dějiny jsou v milostivém znamení Slova, které je sdělováním Boha člověku až k plnému společenství s ním v Ježíšově těle.

v. 17: Neboť Zákon byl dán skrze Mojžíše. Zákon darovaný Izraeli skrze Mojžíše je cílem Božího sdělování předtím, než se Slovo stalo tělem.

milost a pravda přišly skrze Ježíše Krista. Slovo učiněné tělem nám ukazuje slávu Syna, „plného milosti a pravdy“, od kterého dostáváme dar poznání Otce. Tato milost pravdy „přišla“ skrze Ježíše Krista: „stala“ se v jeho těle.[6]

Janův prolog představuje postupné Boží sebedarování: od stvoření k moudrosti, od moudrosti k zákonu, od zákona ke svobodě Syna, darované nám v Ježíšově těle. K němu přistupujeme skrze „svědectví“ těch, kdo ho poznali, mudrců, Mojžíše, proroků a konečně prostřednictvím Jana, prototypu všech včetně „nás“, komunity těch, kteří Ježíše viděli. Pokaždé je to „hlas“ svědka, který přivádí k přijetí „Slova“. „Svědectví“, princip a základ dějin spásy, nám dává účast na životě Syna, prvního svědka, který vypráví o tom, co slyšel a viděl u Otce.

Svědectví, dějiny a spása jsou stále spolu. Dějiny totiž nejsou nic jiného než vzpomínka a vyprávění předchozích zkušeností, které člověku umožňuje růst a jít dopředu. Neexistuje kultura bez svědectví. Ono spojuje v prostoru a čase minulost s přítomností a jednotlivé přítomné okamžiky mezi sebou. Bez něho by nebyla minulost ani budoucnost; neexistovala by ani přítomnost, protože by se redukovala na pouhý přechodný bod mezi jednou a druhou prázdnotou.

v. 18: Boha nikdo nikdy neviděl. V člověku je božská jiskra a tou je „touha uvidět Boha“. Bible je prosycena toužebností „uvidět Tvář“, světlo naší tváře a našeho Boha. V něm nacházíme skutečnost toho, jehož jsme obrazem. Ale vidět Boha je nemožné. Nejen proto, že jsme hříšníci (srov. Iz 6,5), ale také proto, že jsme omezení a smrtelní. Jak může to, co je omezené, pojmout neomezené, aniž by explodovalo? Mezi námi a Bohem, který je život, je rouška: smrt. Tato rouška bude roztržena a smrt bude zničena (srov. Iz 25,7-8) právě skrze Kristovo tělo. Je zapovězeno vytvářet si obrazy Boha. Ale my slyšíme jeho Slovo a můžeme vidět jeho tvář v tom, který ho poslouchá: v Synu, Slovu, které se stalo tělem.

Jednorozený Bůh. Ježíš, který byl právě před chvílí poprvé uveden jménem (v. 17), je jednorozený Bůh, jediný Boží Syn (v. 14). O Bohu poznáváme to, co vidíme v člověku Ježíši. Na jeho těle se učíme, kdo je Bůh.

Stále jsme vystaveni nebezpečí říkat, že Ježíš je Bůh, s tím, že pro něj budeme používat své představy: ale ono je potřeba naopak říkat, že Bůh, kterého nikdo nikdy neviděl, je Ježíš. V každém tvrzení evangelia je Bůh vždycky podmětem a Ježíš je přísudkem. Podmět je něco, co chceme poznat, přísudek je to, co o něm známe. Bůh je „podmět“, neznámý, kterého nikdo nikdy neviděl; Ježíš je „přísudek“, který nám ho umožňuje poznávat svým životem, svými gesty a slovy. Jeho tělo je jedinečným oznámením o Bohu, jistým kritériem pravdy, pocházejícím od jeho Ducha (1 Jan 4,2n). Když mluvíme o Bohu, jsme stále v pokušení, že budeme Ježíše místo přísudku klást jako podmět, a tak ho redukovat na věšák našich náboženských smyšlenek.

který spočívá v náručí Otcově. Syn je v absolutně důvěrném vztahu k Otci: „Já a Otec jedno jsme“ (10,30). Prolog končí odkazem na Ježíše, Slovo učiněné tělem, o němž v. 1 mluví jako o Slovu, které je obráceno k Bohu.

ten o něm podal zprávu. Sloveso „podat zprávu“ v řečtině (ex-egeomai) znamená vyvést ven, vyložit, vysvětlit, popsat, interpretovat, podat exegezi. Člověk Ježíš je plně oprávněný k tomu, aby vyprávěl o neviditelném Bohu: vyvádí ho ven, vykládá, vysvětluje, popisuje, interpretuje, protože je Syn, hermeneuta a exegeta Otce. Uprostřed každé křesťanské teologie je Synovo „tělo“, lidství, slabost a pokora Boží.

Jan se zde vyhýbá slovům příbuzným slovesu „vidět“, to je: zjevovat, ukazovat, odhalit atd. Naopak používá pojem spojený s posloucháním: Bůh je „vyprávěn“. Evangelium, které vypráví Ježíšův příběh, pojednává o neviditelném Bohu: ti, kteří ho potkali, o tom vyprávějí nám, abychom měli účast na jejich zkušenosti. Jako oni předtím, tak také dnes my ho můžeme vidět a dotýkat se ho, jestliže posloucháme Slovo toho, kdo o něm svědčí.

Slovo, které bylo na počátku, je a stále bude principem společenství s Bohem. Ono je úplným sebesdělením, stále otevřeným k další komunikaci v dialogu naslouchání a odpovědi, který nikdy nekončí. Evangelista Jan bývá nazýván „teologem“. Jeho „teo-logie“ je „mluvení o Bohu“ v plném smyslu toho slova: kdo tu mluví o Bohu, je Bůh sám, který promlouvá.

To, co bude Ježíš v následujících částech evangelia konat, je „vyprávění“ o Otci, aby nám daroval společenství s ním, které má on. To, co dělá, je nám vyprávěné „znamení“ o slávě Syna a Otce. Tím znamením je pro nás evangelní text, který je stále k dispozici každému, kdo ho čte. Můžeme tvrdit, že Janovo evangelium je zdramatizované setkání Slova s člověkem, který se stává jeho partnerem. Kdo ho čte, všimne si, že vypráví přesně o tom, co se odehrává v jeho nitru: během četby je člověk sám jím čten, a to zcela novým způsobem.

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě, jak se modlit nad textem.

b. Soustředím se tím, že si představuji cestu Boha, na které se zpřítomňuje člověku a dává se mu darem: stvoření, moudrost, zákon, svědectví, tělo Slova.

c. Prosím Pána o to, co chci: prosím ho a chci pochopit, že Bůh tak miloval svět, že dal svého jednorozeného Syna, aby každý, kdo ho přijme, měl život věčný. Prosím, abych pochopil lidství, slabost a pokoru Boha, jeho skutečnou slávu.

d. Rozjímám a/nebo kontempluji tu scénu: zde se předkládá ke kontemplaci Bůh, který se skrze Syna daruje celému světu jako život v celém stvoření, člověku jako světlo v moudrosti, Izraeli jako zákon života ve Slově, a každému člověku jako milost v Ježíšově těle.

Nepřehlédni

- na počátku bylo Slovo

- to Slovo bylo u Boha

- to Slovo bylo Bůh

- všechno povstalo skrze něj

- Slovo je život ve všem, co existuje

- ten život je světlem lidí

- temnota světlo nepohltila

- Jan je vzorem všech, kdo přijímají Slovo a svědčí o něm

- svět Slovo nepoznává; jeho vlastní ho nepřijímají

- přijetí Slova dává člověku důstojnost stát se Božím dítětem

- Slovo se stalo tělem, konkrétním člověkem: Ježíšem

- kontemplujeme jeho slávu

- sláva Otcova Jednorozeného, plného daru jeho poznání

- trvalé Janovo svědectví/volání

- svědectví „nás“, kteří jsme ho přijali

- zákon byl dán skrze Mojžíše

- milost pravdy skrze Ježíše

- Boha nikdo nikdy neviděl

- jednorozený Bůh, který je v Otcově náručí, ten nám o něm vypověděl

- Ježíš, Slovo učiněné tělem, nám „vypráví“ o Otci

4. Texty k prohloubení

Ve světle toho, co prolog říká o „Slově“, čti: Žl 119; Gn 1; Iz 55,10n; Př 8,22-31; Job 28; Bar 3,9 – 4,4; Sir 24; Mdr 6 – 9, s vědomím, že Slovo nebo Moudrost je věčný Otcův Syn, který se stává synem člověka a jmenuje se Ježíš.

1 V italštině slovní hříčka: venire alla luce („přijít na světlo“) = „narodit se“, pozn. překl.

2 Slovní hříčka: v italštině ricorda = „připomíná“, cuore (lat. cor) = „srdce“, pozn. překl.

3 Řecký text v. 9 lze přeložit dvojím způsobem: a) „Bylo světlo pravé, které osvěcuje každého člověka, přicházejícího na svět“; b) „Bylo světlo pravé, které osvěcuje každého člověka; to přicházelo na svět“, pozn. překl.

4 V řečtině je sloveso v přítomném čase „vydává svědectví“ (takto překládá Česká jeruzalémská bible); většina překladů jej ale chápe jako prézens historický a překládá sloveso minulým časem, pozn. překl.

5 To je přesný význam řeckého slovesného tvaru „perfekta“ (kekragen = „zavolal a jeho volání stále zní“, pozn. překl.

6 Českým slovesem „přišly“ se tu překládá řecké sloveso egeneto, což doslova znamená „stala se“, pozn. překl.

2. A toto je Janovo svědectví

Jan 1,19-34

19 A toto je Janovo svědectví, když k němu židé z Jeruzaléma poslali kněze a levity, aby se ho otázali: „Kdo jsi?“

20 Vyznal to a nezapřel. Vyznal: „Já nejsem Mesiáš.“

21 Zeptali se ho: „Co tedy jsi? Eliáš?“ Řekl: „Nejsem.“ „Jsi ten Prorok?“ Odpověděl: „Ne.“

22 Řekli mu tedy: „Kdo jsi? Ať můžeme dát odpověď těm, kdo nás poslali. Co říkáš sám o sobě?“

23 Řekl: „Já jsem hlas volajícího na poušti: ‚Vyrovnejte cesty Pánu‘, jak řekl prorok Izaiáš.“

24 Ti poslaní byli z farizeů.

25 Zeptali se ho: „Proč tedy křtíš, když nejsi ani Mesiáš, ani Eliáš, ani ten Prorok?“

26 Jan jim odpověděl: „Já křtím vodou. Mezi vámi stojí ten, koho vy neznáte;

27 ten, který má přijít po mně; jemu nejsem hoden rozvázat řemínek u opánků.“

28 To se stalo v Betánii na druhé straně Jordánu, kde Jan křtil.

29 Na druhý den (Jan) viděl Ježíše, jak jde k němu, a řekl: „Hle, beránek Boží, který snímá hříchy světa!

30 To je ten, o kterém jsem řekl: ‚Po mně přijde ten, který má větší důstojnost, neboť byl dříve než já.‘

31 Ani já jsem ho neznal, ale proto jsem přišel křtít vodou, aby byl zjeven izraelskému národu.“

32 A Jan vydal svědectví: „Viděl jsem, jak Duch sestoupil jako holubice z nebe a zůstal na něm.

33 Ani já jsem ho neznal, ale ten, který mě poslal křtít vodou, mi řekl: ‚Na koho uvidíš sestupovat Ducha a zůstávat na něm, to je ten, který křtí Duchem Svatým.‘

34 A já jsem to viděl a dosvědčuji: To je Syn Boží.“

1. Poselství v kontextu

„A toto je Janovo svědectví.“ Předcházející text pojednával o Slově, tento mluví o svědectví, které tomuto Slovu vydává hlas tady a teď. Po poetickém prologu přichází prolog narativní ve formě procesu s výslechem a odpověďmi. V něm vstupují na scénu osoby dramatu. Na jedné straně jsou protagonisté a na straně druhé antagonisté Slova: na jedné straně Jan a Ježíš, svědek Slova a dosvědčené Slovo – člověk před Bohem a Bůh před člověkem – a na straně druhé židé, kněží, levité a farizeové, vládnoucí moc, protivník Slova. Tento proces, který se zde zahajuje proti Křtiteli, bude pokračovat proti Ježíši a potom proti jeho učedníkům. Je to stejný proces, který se odehrává v nitru toho, kdo se při slyšení Slova nachází ve stavu, že je jeho protivníkem nebo svědkem, volaný rozhodnout se mezi lží a pravdou, otroctvím a svobodou, temnotou a světlem, životem a smrtí.

Synoptická evangelia popisují Jana detailněji. Zde je všecko zpodstatněno s výsledkem učinit z něj typického svědka Slova: on mu naslouchá, tuší jeho přítomnost, která je mu zjevena v Ježíši, poznává ho a ukazuje ho druhým.

V něm vidíme cestu, která vede k objevení Logu učiněného tělem, s opatřeními nezbytnými k setkání se s jednorozeným Synem, který bratřím vypráví o Otci, naplnění všech Božích zaslíbení lidem.

Křtitel, který je úplně otevřený pro Boží dar, uskutečňuje přechod od touhy k vytouženému, od očekávání k očekávanému. On je obrazem každého člověka poznávajícího světlo Slova, které září ve stvoření: on je „osvícený“, který ví, že sám není světlem. Je současně obrazem Izraele, který v Mesiáši poznává Božího beránka, Božího Syna, svého Pána, který k němu přichází. On je mudrc a prorok par excellence, poslední z proroků, který vidí to, co se narodilo z Ducha, a stává se toho svědkem.

V něm vidíme propojení jednotlivých Božích úmluv s člověkem, spojení mezi smlouvou ve stvoření a ve zjevení, mezi smlouvou založenou v zákoně a v Ježíšově těle: pro něj se každé zaslíbení naplňuje. Zaslíbení a jeho uskutečnění nelze od sebe odtrhnout: to první otvírá srdce touze, to druhé ji uspokojuje. Bez prvního by to druhé nebylo pochopeno ve své pravdě; bez druhého by to první bylo pouhou iluzí bez skutečnosti.

Křtitel je člověk tužeb. Jestliže touha směřuje k tomu, co bychom měli mít, ale ještě to nemáme, pak se Jan definuje především jako ten, který „není“ (srov. vv. 20.21). Jeho bytí je obráceno k jinému, k Jinému. On je „excentrický“ člověk, se středem mimo sebe; jím je přitahován, vyveden z rovnováhy a uveden do pohybu. Jan je Izrael, který věří v Boha, jenž slibuje a ví, že jeho zaslíbení dochází naplnění. On je především ten, který hledá. Se svým hledáním se však nespokojuje – to by vedlo k frustraci –, ale nachází to, po čem touží a radost ze svého objevu sděluje druhým. Svědek je svobodný duch, stojící v protikladu k převládající mentalitě. On je neklidné a zářivé svědomí, které hledá pravdu; a když ji jednou nalezl, žije ji a hlásá, a tím anticipuje to, co dříve nebo později bude přijato i ostatními.

Vždycky tu ale byli a budou také svědkové hlouposti a otroctví, kteří místo aby člověku pomáhali k pokroku, stahují ho do zpátečnictví. Tito falešní svědci se poznají snadno: jsou fanatičtí a polemičtí, násilničtí vůči sobě i k druhým. Zato pravdivý svědek má svrchovanou úctu k druhému jako k sobě, není polemický a dokáže vystát odpor: je „martyrem“ s vlastnostmi Božího beránka, kterýž na sebe bere tíži zla tohoto světa (srov. 1,29).

Text začíná dotazováním se Jana, které provádějí vůdci lidu. Je to anticipace procesu mezi světlem a temnotou, který se uskuteční s Ježíšem. Tento proces je místem vlastního „svědectví“.

Tento úryvek je podobný divadelnímu kusu především jako rozhovor, který je otevřený pro překvapení a víceznačnosti všeho druhu, s velice stručnými náznaky osob a okolností. Co lze dělat se slovem jiného než komunikovat, nechápat ho nebo ho zamlčovat. Jako se v prologu mluví o dvojím Janově svědectví (vv. 6-8 a v. 15), tak tady jsou dvě scény zaměřené na něj, který jako svědek přenáší důraz na toho, o kterém svědčí. V první scéně popírá, že je Kristus, Eliáš nebo prorok: on není ani světlem, ani Slovem, nýbrž svědkem světla a hlasem Slova, jehož přítomnost vnímá, ale ještě nepoznává (vv. 19-28). V druhé scéně, následujícího dne, poznává Ježíše, který už předtím přišel, aby se dal od něj pokřtít, jako beránek, ano přímo jako Syn samého Boha (vv. 29-34).

Čtvrté evangelium nevypráví o události křtu: předpokládá, že už k němu došlo, a oživuje ho skrze Křtitelovo svědectví. On pochopil, kdo je Ježíš, skrze tu dlouhou cestu, kterou prochází po prvním setkání a vyznání vlastní identity, když se s ním následně setkal. Ale až na konci si uvědomí, že ten, kterého už znal, je ten, na kterého od věků čekal. Abych mohl poznat druhého, musím nejprve poznat sebe sama.

Text rozvíjí dvě základní témata evangelia: identita Jana a Ježíše, svědka a dosvědčovaného, člověka a Slova. Všechno se odehrává v rozhovoru, v kterém znovu ožívají události skrze slovo svědka, který tím ukazuje, jak on sám před svým svědectvím došel k jejich pochopení. Je to proces, který chce text vyvolat v čtenáři prostřednictvím četby.

Ježíš je světlo, Jan je svědek světla; Ježíš je Slovo, Jan je jeho hlas.

Církev nachází svůj kořen v Janovi, který v Ježíši poznává Slovo, jehož je sám celý hlasem: jemu bylo odhaleno to, co tvorstvo od věků skrývá a co bylo Izraeli zaslíbeno. On je ikonou pravého člověka, který vyjadřuje touhu po Bohu, vtištěnou mu stvořitelským Slovem a slibem daným Izraeli.

2. Četba textu

v. 19: A toto je Janovo svědectví. Už v prologu je Jan obrazem jak mudrce, který zachycuje světlo, jež je v něm, ale není s ním totožné (vv. 6-8), tak izraelských proroků, kteří uchovávali živé Boží zaslíbení (v. 15). Nyní se vypráví o jeho svědectví, které je stále „aktuální“; praví se tu totiž: „toto je svědectví“, a ne: „toto bylo svědectví“. Jeho postoj je pro všechny bránou, kterou se vchází k pravdě.

„Svědek“ je někdo, kdo viděl, vzpomíná si a vypráví: svědectví je zkušenost života, která se stává slovem a předává se dalším. Bez něho není komunikace ani společenství, neexistoval by „lidský“ vztah ke stvoření, ani k druhým lidem, ani k Jinému. „Svědčit“ je úkon, který zakládá kulturu a dějiny, protože působí, že člověk je člověkem. Proto lež, která je falešným svědectvím, je vůbec nejtěžším proviněním, zdrojem všeho ostatního zla (srov. Gn 3,1nn). Víc než meč zabíjí jazyk (Sir 28,18)! Jestliže někdo nehřeší mluvením, to je dokonalý člověk (Jak 3,1-12). Také bylo řečeno, že kdo použije deset slov tam, kde by stačilo devět, je schopen spáchat jakýkoli zločin. Pán přece řekl: „Ale vaše řeč ať je: ano, ano – ne, ne. Co je nad to, je ze Zlého“ (Mt 5,37).

Slovo, počátek a cíl stvoření, účast na životě a na světle Stvořitele, dostává hlas ve svědkovi, který ho zpřítomňuje tady a teď.

když k němu židé z Jeruzaléma poslali. Slovem „židé“ se ve čtvrtém evangeliu obvykle neoznačuje izraelský lid, ale nositelé moci, kteří byli vždycky ve sporu s Božími posly. Zde otvírají proces proti svědku světla, který pak dál povedou přímo proti světlu světa (srov. 8,12n) a proti jeho učedníkům (srov. 16,1-4). Představují slepotu toho, kdo působí zlo a nenávidí světlo (srov. 3,20), kdo dává přednost svému váženému a mocenskému postavení před pravdou, a tak se činí obětí a původcem lži a otroctví.

aby se ho otázali. To není dotazování s cílem vést rozhovor, ale výslech se záměrem Jana obvinit. Vůdcové nechtějí ztratit kontrolu nad lidem: vedou proces s Janem, jehož váženost ohrožuje jejich prestiž. Tento stav násilí, v kterém jde o život, je nyní hodinou svědectví, v které pravdivý člověk říká to, co ví, zatímco člověk prolhaný nebo žijící v klamu zamlčuje to, co ví, nebo říká to, co neví.

Kdo jsi? To je základní otázka pro každého člověka: klade mu ji přítomnost druhého, ve vztahu k němuž objevuje svou vlastní identitu. Kdo odpoví pravdivě, je svědkem a vystavuje se přijetí, nebo odmítnutí.

v. 20: Vyznal to a nezapřel. Vyznal. Opakování se semitským koloritem podtrhuje, že Jan se svědectví nevyhýbá. Svědčit znamená vyznávat poznanou skutečnost a neupadnout přitom do pokušení ji popřít.

Já nejsem Mesiáš. Tato otázka mu položena nebyla, ale nepřímo tam byla. Z Lk 3,15 víme, že lid se ptal, zda Jan snad není Mesiáš, i když vůdcové měli sklon považovat ho za posedlého (srov. Mt 11,18). Dosahoval velkého úspěchu a získával si mnoho učedníků.

Svědek světla jde přímo k podstatě. Jeho svědectví o sobě začíná trojím „ne“: on není Mesiáš, není Eliáš a není ani prorok. To, co člověk je, prochází popřením toho, co není: „ne“ ho definuje tím, že mu vymezuje limity vzhledem k ostatním. Pro definování vlastní identity je důležité vědět, co člověk není. Teprve v rámci našich hranic jsme tím, čím jsme, a můžeme se otevřít druhému, protože nacházíme své „ano“ ve vztahu k němu.

Člověk je ve skutečnosti především to, co není: je očekáváním druhého, Jiného, o kterého se zajímá a po kterém touží.

v. 21: Co tedy jsi? Eliáš? Eliáš, otec proroků, byl očekáván před příchodem Pána, aby obrátil lid (srov. Mal 3,23n). Mk 9,12 ho ztotožňuje se Křtitelem, který je považován za znovuobživlého Eliáše.

Jsi ten Prorok? „Ten prorok“, podobný Mojžíši a předpověděný v Dt 18,15, je očekáván na konci časů. Ve čtvrtém evangeliu Křtitel není ani Eliáš, ani ten prorok; možná je náznak polemiky s kruhy jeho učedníků, kteří byli v Efezu (srov. Sk 18,24 – 19,7) a které dál nacházíme v Sýrii až do doby kolem roku 300. Aniž je identifikován s těmito osobnostmi, dosahuje Křtitel čistoty „svědka“, obrazu celého Starého zákona, který předem ohlašuje Krista.

v. 22: Kdo jsi? Co říkáš sám o sobě? Když jsme si vyslechli, co není, nyní pozitivně uslyšíme, kým je.

v. 23: Já, hlas. Neříká: „Já jsem“, což je v tomto evangeliu vyhrazeno Ježíši, ale: „Já, hlas“ (takto v řeckém textu, pozn. překl.). Po trojím záporném vyjádření je jeho „já“, jeho identita, bytím „hlasu“, který volá „Slovo“, jehož je svědkem. Jan půjčuje hlas očekávání Izraele i celého lidstva, které hledá své světlo. V něm nachází svůj hlas každé volání člověka, který nepřestal doufat.

Abychom pochopili Ježíše, musíme odpovědět na Janovu výzvu (srov. Mk 11,30 par.): přijmout ho nebo odmítnou znamená přijmout nebo odmítnout Boží plán (srov. Lk 7,29n).

Jan je hlas, jehož slovem je Ježíš. Jako nelze uslyšet slovo bez hlasu, tak není smysluplný hlas bez slova: jedno je vždycky v druhém. Celé Písmo – jako také ta nejhlubší touha vepsaná do srdce každého člověka – je hlasem, který v Ježíši nachází Slovo.

volajícího na poušti (srov. Iz 40,3). Křtitel se ztotožňuje s „hlasem“ Izaiášovy Knihy útěchy, jež se obrací k národu odvedenému do Babylónie, aby ho povzbudil k novému exodu. Zatímco starý exodus byl vyjitím z egyptského otroctví, díla nespravedlnosti někoho druhého, tak nový exodus je vyjití z babylonského vyhnanství, hořkého plodu vlastního hříchu. Pán totiž „odpouští hřích“, předem připravuje „návrat“ do vlasti a slibuje „každému člověku“, že „uvidí“ „slávu“ Pána, který „přichází ke spáse“ (srov. Iz 40,2.3.5.10). Křtitel jako každý prorok dává hlas Slovu, které odpouští a přivádí k návratu (= obrátit se, změnit směr chůze), aby člověk uviděl slávu Pána, který přichází spasit lid.

Celá Bible chce v člověku uchovat živé jeho lidství, aby se nesmířil s otroctvím, nespravedlností a vyhnanstvím. Proto Bible na rozdíl od historických knih a masmédií neospravedlňuje daný stav a nikdy se nestaví na stranu mocných. Naopak v něm odhaluje nepravost a nespravedlnost: dává hlas utlačovaným, a tak v nich znovu rozžíhá touhu po pravdě, spravedlnosti a svobodě, kterou se mocní snaží udusit. Je pochopitelné, proč prorok odedávna trpí „nemocí z povolání“, kterou je stětí hlavy! Ve starých dobách to bývala jediná rušička schopná umlčet nepohodlný hlas: a kde je to nutné nebo možné, je stále tím jediným, co funguje.

Vyrovnejte cestu Pánu. Hlas připravuje cestu Pánu, po které my přicházíme k němu a on k nám. Prorok udržuje člověka na jeho cestě k Bohu, která není cestou naší: je to cesta svobody, která prochází pravdou a spravedlností. Kdo nemá žízeň po svobodě, pravdě a spravedlnosti (nerozdělitelný trojlístek: kdo z nich jedno vynechá, jako by vzal člověku plíce, hlavu nebo srdce), nemůže poznat ani Boha, ani člověka.

v. 24: Ti poslaní byli z farizeů. Židé, kněží, levité a farizeové jsou uznávaní představitelé lidu. Místo aby mu umožňovali růst na Pánově cestě, dusí ho pod svou mocí. Vztah mezi proroctvím a institucí je vždycky „kritický“: prorok totiž volá k poslušnosti a službě pravdě, a ne, aby si pravdou někdo sloužil k tomu, že si poslušností podrobí lidi, a bylo-li by to možné, i samého Boha.

v. 25: Proč tedy křtíš, když nejsi ani Mesiáš atd. Jan je poslán křtít; hluboký důvod toho pochopí až později (vv. 31-32). Hlásá „křest obrácení na odpuštění hříchů“ (srov. Mk 1,4). Jeho křest se může dobře zařadit do obecné náboženské symboliky: ponořit se a vystoupit z vody znamená umřít mrtvému životu, aby se člověk narodil existenci krásné a spravedlivé. Zatímco ponoření vyjadřuje skutečnost smrti, vyjití z vody vyjadřuje touhu po životě. Samo vědomí smrti a nespravedlnosti je už protestem proti nespravedlnosti a smrti, úsilím o plný a spravedlivý život.

Křest je tu chápán jako mesiášský úkon: Mesiáš totiž přinese odpuštění a obnoví svět.

v. 26: Já křtím vodou. Jan svým křtem zamýšlí připravit křest Mesiášův, který bude křtít v Duchu (vv. 33). Křest vyjadřuje onu touhu po obrácení a novém životě, která z naší strany tvoří dispozici k přijetí daru Ducha. Každý obřad jakéhokoli náboženství, pokud se neuzavírá do sebe, může člověka předem disponovat pro setkání s Bohem.

Mezi vámi stojí ten, koho vy neznáte. Ve světě je stále přítomnost Neznámého, který čeká na to, až se bude moci zjevit. Jan k ní všechny přivolává. On sám ví, že tu je, i když neví, kdo je to (srov. vv. 31.33): ví, že neví. Být si vědom rozdílu mezi tím, co vím a co nevím, je přímo princip poznání, které je otevřené do nekonečna.

v. 27: ten, který má přijít po mně atd. „Ten, který má přijít“ je přívlastek Pána. My můžeme přijít k němu proto, že on přichází k nám. Až „na druhý den“ zjistíme, že už nám přišel naproti (srov. vv. 29nn).

jemu nejsem hoden rozvázat atd. Těmi slovy Jan zdůrazňuje nadřazenost toho, který má přijít (srov. vv. 15.30). Tento výraz možná naráží na levirátní zákon (srov. Dt 25,5-10; Rt 4,7-9), který je vlastní židovskému manželskému právu. To by znamenalo, že Jan, podobně jako Izrael, je nevěsta, jejímž jediným Ženichem je a zůstává Mesiáš, kterého nikdo nemůže nahradit. Je pravda, že zemře, ale právě jeho krev daruje početnému lidu život a žádný jiný nápadník nepřijde na jeho místo, aby mu zajistil potomstvo.

v. 28: To se stalo v Betánii na druhé straně Jordánu. To není Betánie u Jeruzaléma (srov. 11,18): ale za Jordánem, kde Jan křtil (srov. 10,40). Může se ztotožnit s Ainonem u Salimu (srov. 3,23): tato Betánie může být Beth’ennon (= „dům pramenů“). Důležitý je zde údaj „na druhé straně Jordánu“, řeky, která vyznačuje hranici zaslíbené země. Janův křest je ještě vně: aby bylo možno vejít dovnitř, je třeba překročit Jordán, který se přirovnává Rudému moři (srov. Joz 4,23), na způsob nového exodu. Jeho křest přivádí k branám země a předem připravuje ke vstupu do ní.

v. 29: Na druhý den. Jako zpráva o stvoření je pravidelně rozdělena do dnů jdoucích po sobě, tak je i toto vyprávění o novém stvoření, které je dílem Slova učiněného tělem. První den, který není výslovně uveden, je ten, ve kterém Jan vyznává, že ví o přítomnosti toho, kterého nezná. Musí uplynout „jeden den“ (jak je dlouhý?), než může poznat toho, kterého už předtím uviděl. Abychom došli osvícení, je třeba času: nezbytného času, aby touha očištěná posloucháním se stala zrakem schopným uvidět to, co už bylo darováno.

viděl Ježíše, jak jde k němu. V den po jeho svědectví „vidí“ Jan toho, kterého už předtím kontemploval, aniž ho však poznal (srov. v. 35). Také čtenář už v prologu slyšel, že Ježíš je jednorozený Boží Syn; ale potřebuje čas, aby ho poznal. Vidět Ježíše, který „přichází“, znamená vidět neviditelného, Slovo učiněné tělem, které ukazuje Slávu. Jan ho očekává, ale je to on, který přichází, aby se mu ukázal. V tomto setkání je iniciativní on. Syn, který je obrácený k Otci, se tak nutně obrací k nám, svým bratřím.

Hle. „Hle“ se v řečtině řekne „pohleď“. Jan, posluchač Slova, konečně „vidí“ to, co už pozoroval, aniž to uviděl, a s překvapením říká: „Pohleď!“ Neobrací se na nikoho zvlášť – v tomto vyprávění je jen Ježíš a on –, ale na každého, kdo poslouchá jeho svědectví, jako jsme my.

beránek Boží, který snímá hřích světa. Tento „hlas volajícího na poušti“ (v. 23) zní útěšně, protože slibuje odpuštění a přináší dobrou zprávu: „Hle, náš Bůh“ (srov. Iz 40,1-9). Toto odpuštění ale není jen pro Izraele, nýbrž pro „svět“, aby každé tělo uvidělo jeho slávu (srov. Iz 40,5).

Mluví se tu o „hříchu“, ne o hříších.[1] Jde tu o hříšnost, kterou je nepoznání Boha, kořen všech jednotlivých přestupků. Kdo snímá hřích, nemůže být nikdo jiný než Bůh osobně (srov. Mk 2,7 par.).

Ježíš je označen jako „beránek“. Toto slovo je narážkou na Hospodinova služebníka, který je němý jako beránek vedený na porážku (srov. Iz 53,7); navíc aramejské slovo talejá může znamenat jak „chlapec/služebník“, tak „beránek“. Ve Zj 17,14 je Král králů, vítěz nad všemi nepřáteli, nazýván „Beránkem“. Je to také narážka na velikonočního beránka, jehož krev zachránila Izraele (srov. Ex 12,1-14; 1 Kor 5,7; 1 Petr 1,19). Navíc beránek byl zvířetem, které se užívalo pro každodenní oběť usmíření a společenství, která se přinášela v chrámě: Ježíš, nový chrám (srov. 2,13-22), bude pro všechny smířením s Otcem a společenstvím s ním a mezi námi navzájem.

V těchto Janových slovech znovu zaznívá teologie ostatních evangelií, podle kterých byl Ježíš při křtu Otcem prohlášen Synem/Služebníkem, který svou obětí zachrání svět (srov. Mk 1,11 par.).

v. 30: To je ten, o kterém jsem řekl atd. (srov. vv. 15.27). Potřetí Jan podtrhuje odstup mezi sebou a tím, který přichází: on je nad ním a nade všemi, protože byl „před“ začátkem všeho (v. 1).

v. 31: Ani já jsem ho neznal, ale proto jsem přišel atd. Opět je zdůrazněna Janova neznalost Ježíše. Očekává ho, ale nezná ho. Ale může ho poznat, protože na něj čeká. Poznáváme jen to, co milujeme!

Nyní ho konečně „vidí“ a chápe smysl toho, co učinil a co právě dělá: jeho křest slouží k tomu, aby ho zjevil. Kdo jeho křest nepřijímá, nemůže poznat, kdo je Ježíš (srov. Mk 11,27-33 par.). Křest vodou – přiznání si omezení tvora a vlastního hříchu, ale také touha po znovuzrození k novému životu – je místem pravdy o každém člověku, který je postaven jako hlídka mezi konečným a nekonečným. Na tomto prahu každé tělo potkává „Slovo“, které se stalo tělem.

v. 32: Viděl jsem, jak Duch atd. Ježíšův křest se udál už dřív, v době, která není uvedena. Neříká se, kdy to bylo, pravděpodobně proto, že Slovo „se křtí“ a ponořuje se do světa v každé době. Jan jako každý z nás potřebuje čas, aby pochopil to, co kontemploval v těle Slova, které je solidární s každým tělem.

Křest představuje Ježíšovo základní rozhodnutí. Zjevuje se jako Syn, protože se stává naším bratrem a ponořuje se do stavu, který je všem společný. Je to první obraz, který nám Ježíš nabízí o Bohu, jehož nikdo nikdy neviděl. Co znamená Bůh, který se staví do jedné řady s hříšníky, a to na poslední místo, solidární s námi i tam, kde my nejsme solidární sami se sebou a cítíme se sami? Bůh, který přijímá podmínky omezenosti hříchem a smrtí, který se stává všechno to, co jsme a co bychom nechtěli být, který je opakem projekcí našich tužeb! Ježíšův křest uvádí do krize všechny náboženské nebo ateistické ideje o Bohu (náboženští lidé i ateisté mají o něm stejné mínění: ti druzí popírají právě to, co ti první tvrdí). Zjevuje se nám tu Bůh nemyslitelný, pohoršlivý pro všechny lidi, věřící i nevěřící: ten, kterého vidíme nad oblaky, je nyní na zemi, čirý duch je tělem, nesmrtelný smrtelným, svatý mezi hříšníky, soudce mezi zavrženými, všemocný nemohoucí, jako všichni ostatní. Bůh, kterého představuje Ježíš, je osvobozením od toho ďábelského boha, kterého si od Adama všichni představujeme, když se před ním hrbíme nebo se proti němu bouříme. Křest, anticipování kříže, zjevuje Boha, který má absolutní sympatie ke každému člověku, ať je jakkoli vzdálený, a vstupuje do našich podmínek, aby byl s námi. Je to Bůh, který je celý a jenom láska: on je Emanuel, Bůh-s-námi.

Duch, který se při stvoření vznášel nad prvotními vodami, holubice, která poletovala nad sotva vynořenou zemí po potopě, sestupuje na Ježíše, který je křtěn v Jordánu. A nejen sestupuje, nýbrž „zůstává“ na něm, ve svém domě. Vždyť na Mesiáši spočine Hospodinův Duch (Iz 11,2). Tím Mesiášem je Ježíš: jeho křest – jeho smrt! – ho zjevuje Izraeli a všem lidem.

v. 33: ten, který mě poslal křtít atd. Vnitřní inspirací pocházející přímo od Boha nebo nepřímo skrze dlouhodobě rozjímané Slovo[2] poznává Jan znamení k rozeznání „toho, který přichází“: je to Duch, který sestupuje a zůstává na něm. Avšak také pro něho, stejně jako pro nás, je tu stále odstup mezi poznáním a uznáním, mezi viděním a pochopením.

v. 34: A já jsem to viděl a dosvědčuji. Zatímco ostatní proroci viděli předem a napřed oznamovali, Jan vidí a říká: naplnění toho, co bylo zaslíbeno, už nastalo v Ježíši a je přítomné ve svědectví toho, který ho viděl a vypráví.

To je Syn Boží. V Janových ústech může být tento výraz narážkou na Žl 2,7, na mesiášský zpěv. Pro čtenáře, který už četl prolog, je to svědectví o Slově, které se stalo tělem, o jednorozeném Otcově Synu, který zjevuje Slávu – jak to plně pochopí učedníci skrze velikonoční zkušenost, až přijmou jeho Ducha.

Svědectví, které podle synoptiků Otec vydává Synu při příležitosti křtu (srov. Mk 1,11 par.), se tu stává přímo svědectvím Křtitele. On je zobrazen jako Izrael žijící ze zaslíbení, který vidí naplnění, první z řady těch, kdo uvěří, že Ježíš je Mesiáš, Syn Boží, aby dostal darem život (srov. 20,31).

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji Betánii, dům pramenů.

c. Prosím o to, co chci: mít stejné touhy jako Jan, přijmout jeho křest a jeho svědectví.

d. Pozorně poslouchám Janovo svědectví o sobě a o Ježíši.

Nepřehlédni

- židé, kněží, levité a farizeové, kteří se vyptávají

- kdo jsi?

- „nejsem“ Mesiáš, Eliáš nebo ten prorok

- co říkáš sám o sobě?

- já, hlas volajícího na poušti

- vyrovnejte cesty Pánu

- mezi vámi stojí ten, koho vy neznáte

- Jan křtil v Betánii na druhé straně Jordánu

- na druhý den po svědectví vidí Ježíše, jak přichází k němu

- hle, beránek Boží, který snímá hřích světa

- já jsem ho neznal

- přišel jsem křtít vodou, aby byl zjeven izraelskému národu

- viděl jsem, jak Duch sestoupil a zůstal na něm

- to je znamení Boží, které ukazuje, kdo křtí v Duchu

- já jsem to viděl a dosvědčuji: To je Syn Boží.

4. Texty k prohloubení

Žl 2; Iz 40; Mk 1,9-11; Mt 3; Lk 3; Mk 11,27-33; Lk 7,18-30.

1 Náš liturgický překlad na rozdíl od řecké předlohy má množné číslo „hříchy“, pozn. překl.

2 V italštině je masticata = doslova „žvýkané, překousávané“. Autor zřejmě naráží na starou terminologii „lectio divina“, kdy se rozjímání Božího slova přirovnávalo přežvykování potravy, pozn. překl.

3. Pojďte a uvidíte!

Jan 1,35-51

35 Na druhý den zase Jan stál se dvěma ze svých učedníků.

36 Pohlédl na Ježíše, jak jde kolem, a řekl: „Hle, beránek Boží!“

37 Ti dva učedníci slyšeli, co říká, a šli za Ježíšem.

38 Ježíš se obrátil a viděl, že jdou za ním. Zeptal se jich: „Co byste chtěli?“ Odpověděli mu: „Rabbi“ – to přeloženo znamená Mistře – „kde bydlíš?“

39 Řekl jim: „Pojďte a uvidíte!“ Šli tedy, viděli, kde bydlí, a ten den zůstali u něho; bylo kolem čtyř hodin odpoledne.

40 Jeden z těch dvou učedníků, kteří to od Jana slyšeli a šli za ním, byl Ondřej, bratr Šimona Petra.

41 Ten nejdříve nalezl svého bratra Šimona, řekl mu: „Našli jsme Mesiáše!“ – to přeloženo znamená Kristus –

42 a přivedl ho k Ježíšovi. Ježíš na něj pohlédl a řekl: „Ty jsi Šimon, syn Janův. Budeš se jmenovat Kéfas,“ to je v překladu Petr (Skála).

43 Na druhý den se (Ježíš) rozhodl, že půjde do Galileje. Potkal Filipa a vyzval ho: „Pojď za mnou!“

44 Filip pocházel z Betsaidy, města Ondřejova a Petrova.

45 Filip potkal Natanaela a řekl mu: „Našli jsme toho, o kterém psal Mojžíš v Zákoně i proroci! Je to Ježíš, syn Josefův z Nazareta.“

46 Natanael mu namítl: „Může z Nazareta vzejít něco dobrého?“ Filip odpověděl: „Pojď a podívej se!“

47 Ježíš uviděl Natanaela, jak k němu přichází, a řekl o něm: „To je pravý Izraelita, v kterém není lsti.“

48 Natanael se ho zeptal: „Odkud mě znáš?“ Ježíš mu odpověděl: „Viděl jsem tě dříve, než tě Filip zavolal, když jsi byl pod fíkovníkem.“

49 Natanael mu na to řekl: „Mistře, ty jsi Boží syn, ty jsi král Izraele!“

50 Ježíš mu odpověděl: „Proto věříš, že jsem ti řekl: ‚Viděl jsem tě pod fíkovníkem‘? Uvidíš ještě větší věci.“

51 A dodal: „Amen, amen, pravím vám: Uvidíte nebe otevřené a Boží anděly vystupovat a sestupovat na Syna člověka.“

1. Poselství v kontextu

„Pojďte a uvidíte!“ říká Ježíš dvěma Křtitelovým učedníkům, kteří přijali jeho svědectví. Při následování Ježíše nacházejí to, co hledají, a zůstávají u něho, který je od věků u Otce. V tomto úryvku se slovo „říkat“ (včetně podobných nebo s ním spojených, jako „mluvit“, „odpovídat“, „volat“ a „poslouchat“) vyskytuje 24×, „vidět“ a „upřít zrak“ 12×, „následovat“ a „přijít k Ježíši“ 9×, „setkat se“ (nebo „nalézt“) 4×, „zůstat (přebývat)“ 3× a „hledat“ jednou. Tato slova určují vnitřní dynamismus člověka na cestě do vlasti jeho touhy. Na počátku všeho je Křtitel: svědectví o světle je nepřerušený řetěz, který skrze staré mudrce a proroky s ním dospívá k poznání slávy Slova učiněného tělem. On je spojka mezi starými a novými svědky, mezi těmi, kdo tušili a předpovídali, a těmi, kdo viděli, slyšeli a dotýkali se. On konečně vidí, že se zaslíbení dané Izraeli naplnilo. Kdo slyší jeho svědectví, zakouší sám v sobě zkušenost Syna, který vypráví o Otci, a poté se stává svědkem pro druhé, aby také oni osobně poznali, že Ježíš je Mesiáš, Boží Syn, a aby v jeho jménu měli život (srov. 20,31).

Tento úryvek ukazuje, jak se svědectví šíří jako nákaza, nebo lépe jako oheň, který postupuje od jednoho k druhému a zapaluje všechny stejným světlem. Jan, který „na druhý den“ poznal očekávaného (srov. vv. 19-34), ho ukazuje dvěma svým učedníkům, kteří se hned vydají za ním (vv. 35-39). Jeden z nich, Ondřej, přivádí k Ježíši svého bratra Šimona (vv. 40-42). Následujícího dne je setkání s Filipem (vv. 43-44) a ten zase přivádí nevěřícího Natanaela, „aby přišel a viděl“ Ježíše z Nazareta (vv. 45-50). Svědectví Janovo a všech následujících je prostředek, který je nezbytný k tomu, aby se člověk dostal k Ježíši; setkání s ním je ale bezprostřední a osobní (srov. 4,41n).

Tento text je rychlý sled krátkého střídání otázky a odpovědi, kde se v ustavičném stoupání dospívá ke stále vyšší úrovni pochopení Ježíšova tajemství. Kdo ho objevil jako první, přivádí dalšího k setkání s ním a stává se divákem nového zjevení, které sám ještě nezachytil. Text je celý rozhovorem o Ježíši a s Ježíšem. Náš vztah k Bohu může být jenom rozhovorem, protože na počátku bylo Slovo a člověk je jeho partnerem k dialogu.

Janovo evangelium se od začátku představuje jako drama o setkání člověka se Slovem v plném vyjádření řečeného i nevysloveného, neporozumění a účasti, víceznačností a ironie, odporu a vzdávání se. Čtenář se stal účastníkem tohoto rozhovoru, aby také on zakusil Slovo, které ho volá a krok za krokem přivádí k vidění jeho příbytku a k přebývání v jeho domě s ním. Tak začíná putování učedníka, které ho dovede k tomu, že si položí hlavu na Mistrovu hruď (srov. 13,23-35), aby uchopil tajemství Boha a člověka.

V tomto sledu setkání evangelista představuje rostoucí syntézu toho, kdo je Ježíš.

Ježíš je beránek Boží, Mistr, Mesiáš, Boží Syn, král Izraele, tajemný Syn člověka, v kterém se setkává nebe se zemí.

Církev se rodí ze setkání Ježíše se Křtitelem, který představuje současně moudrost člověka při hledání pravdy a zjevení Boha při hledání člověka. Kdo ho jako on hledal a očekával, potkal a poznal, stává se jeho svědkem pro druhé, aby každý osobně dospěl k rozhovoru se Slovem a viděl světlo jeho života.

2. Četba textu

v. 35: Na druhý den. Jsme ve třetím dnu evangelního vyprávění (srov. vv. 19.20). Křtitel, který odedávna čeká, v neurčeném dnu, mimo čas, protože v každém čase, se setkává s očekávaným, který přichází, aby se dal pokřtít; ale Jan ho nepozná. Až později, když se zodpověděl při výslechu a vyznal svou identitu (vv. 19-28), ho potkává znovu o den později a poznává ho (vv. 29nn). Ještě následujícího dne (v. 35), když ho opět potkal, ukáže ho dvěma svým učedníkům. Je třeba času, aby se setkání stalo poznáním a poznání svědectvím. Bez tohoto času nemá svědectví hodnotu, protože mu chybí jeho zkušenostní obsah.

zase Jan stál. Východiskem tohoto svědectví je Betánie na druhé straně Jordánu, kde lidé přijímají Janův křest (v. 28). Místo pravdy o člověku je také místem setkání s Pánem.

se dvěma ze svých učedníků. Jeden z nich je Ondřej (v. 40). Druhý, anonymní, se většinou ztotožňuje s Janem, „učedníkem, kterého Ježíš miloval“. Ale mohl to být také Filip (viz v 43). Jako vždycky se každý čtenář může ztotožnit s různými osobami: ony představují různé roviny setkání s Pánem.

v. 36: Pohlédl na Ježíše, jak jde kolem. Ježíš začíná svou cestu, která z druhého břehu Jordánu vede do Jeruzaléma. Na této cestě se zjevuje: pravda se stává cestou, aby nás dovedla k životu. Křtitel, člověk očekávání, je jediný schopen ji uvidět a ukázat ji ostatním. To je jeho úloha, která trvale náleží Izraeli, nositeli zaslíbení a jeho naplnění v těle Žida Ježíše z Nazareta. My se zařazujeme do dějin, které nás stále předcházejí: přítomnost je plodem minulosti. Odseknout si kořeny znamená ztratit to, co jsme.

a řekl. Sloveso je v přítomném čase (v řeckém textu, pozn. překl.), protože jeho svědectví je stále aktuální. V řečtině je slovo legó, z něhož je logos (= „slovo“), což původně znamená „svazovat, sbírat, spojit, sjednotit“. Toto slovo totiž spojuje člověka se skutečností a lidi mezi sebou navzájem. Ale také italská slovesa dire (= „říkat“) a parlare (= „mluvit“) jsou příznačná: první je asi odvozeno od deikó, které jako deiknymi (řecká slovesa, pozn. překl.) znamená „ukázat, zjevit“, zatímco to druhé pochází od paraballó (též řecké sloveso, z něhož pochází také slovo parola = „slovo“ a parabola = „podobenství“), což znamená „položit, předhodit, nabídnout, dát, odevzdat“. Kdo mluví, ten se říká a vykládá se: slovem ukazuje a překládá to, co má, nebo lépe to, co je, aby se nabídl a daroval druhému.

V Gn 1,1nn se o člověku na rozdíl od ostatních živých tvorů neříká, jakého je druhu: je obrazem a podobenstvím Božím, protože je povolán odpovědět na jeho Slovo. To ho odlišuje od živočicha a spojuje zemi s nebem. Jím člověk nejen s Bohem spolupracuje, když dovádí stvoření k naplnění; on se přímo stává jako on, který je komunikace a společenství, inteligence a láska. Na počátku všeho bytí a jednání je vždycky mluva. Jestliže celé stvoření pochází z Božího slova, pak všechna kultura, s tím, co obsahuje na základě své povahy, pochází z lidského slova. Bez slova nic neexistuje.

Hle, beránek Boží (srov. v. 29). Úžas nad tímto objevem, který už nastal a který byl vyhlášen absolutním způsobem předchozího dne, aniž se jmenují posluchači (vv. 29nn), se nyní vyjadřuje před učedníky, vyzvanými, aby pohlédli na beránka poslaného od Boha: je to člověk Ježíš, který tu kráčí. Jan ho viděl od dětství – první setkání sahá až do lůna jeho matky (srov. Lk 1,41) –, a přesto ho ještě neznal. Až když ho poznal, mluví a svědčí o něm druhým.

v. 37: Ti dva učedníci slyšeli. Nikdo nepřijde ke Slovu jinak, než že uslyší hlas, který o něm svědčí. Ale Slovo samo zůstává nečinné, pokud tu není ucho, které uslyší jeho hlas. Sluch je pro slovo tím, čím je země a lůno pro semeno: přijímá ho a nechává ho v sobě klíčit.

a šli za Ježíšem. Začíná dobrodružství učedníků hlasu, kteří se stali učedníky Slova. Jít za Ježíšem, konat stejnou pouť jako Syn, je syntézou křesťanské zkušenosti. Křesťanství není nějaký souhrn krásných teorií nebo morálních imperativů; je to realita osoby: člověka Ježíše, kterého následujeme, protože ho milujeme. Kdo ho následuje, nekráčí v temnotě, ale získává světlo života (srov. 8,12). S těmi dvěma, kteří jdou za beránkem, začíná den nového lidu: je to počátek církve.

Mistr je pro učedníka vzorem k napodobování: následuje ho, ano, stíhá a pronásleduje, dokud ho nedostihne a snad i nepředstihne. Napodobování a soupeření, rivalita a soutěžení jsou hnací silou dějin: „Viděl jsem též všechno pachtění i vše, co prospěšného se koná, a jak přitom jeden na druhého žárlí“ (Kaz 4,4). Ale závist je silně znečišťující palivo: je to vstupní brána do smrti (srov. Mdr 2,24). Ježíš nám nabízí jiný princip činnosti: napodobovat jeho, Syna, který miluje všechny Otcovou láskou a nevyvolává s nikým žádný spor. Zatímco v prvním případě je napodobování principem rozdělení a smrti, tak v druhém případě je principem společenství a života.

v. 38: Ježíš se obrátil. Ježíš se obrací na ty, kdo ho následují, a promlouvá k nim. Nemůže se nevyslovit a nezjevit, protože je Slovo, které existuje jen tak, že se vyjádří. Je ale nezbytné, aby našlo někoho, kdo ho poslouchá. Na naši iniciativu hledat ho, se Ježíš obrátí. Na nic jiného nečekal: přišel proto, aby se dal hledat a nacházet.

Co byste chtěli? To je poprvé, co Ježíš otvírá ústa, a čtenář ho poslouchá. Jeho prvním slovem je otázka, která očekává odpověď: Slovo probouzí slovo. Jeho otázka zní: „Co byste chtěli?“ (v řeckém textu doslova: „Co hledáte?“, pozn. překl.). Ježíš se na nás obrací ne s tvrzeními nebo příkazy, ale s otázkou, kterou si musí každý položit: „Co doopravdy hledám ve svém životě, ve své práci, ve svých vztazích?“

Člověk je svou přirozeností otázka, hledání a otevřenost pro nekonečno: touží stále víc. Sní o štěstí a plnosti života, ale cítí se omezený a zmrzačený – chybí mu stále ten druhý: ano, Jiný, bez kterého není sám sebou. Proto hledá něco, co ještě nemá, ale co jeho srdce od věků miluje.

V Getsemanské zahradě se Ježíš zeptá nepřátel, kteří ho přišli zajmout: „Koho hledáte?“ (18,4.7); ve velikonoční zahradě se zeptá Magdalény, která ho chce obejmout: „Koho hledáš?“ (20,15). To, co se v posledku hledá, je osoba, kterou lze zajmout, nebo obejmout.

Rabbi, kde bydlíš? Člověk hledá, kde bydlí Slovo, světlo jeho života. Jenom tam je doma i on. Tím domovem není doupě nebo nora, kam se utíká a skrývá zvíře: je to místo vztahů a citů, které činí život lidským. Jinde je člověk odcizený sobě a všem. „Kde bydlíš?“ znamená: „Kdo jsi?“ První slova, kterými byl osloven Adam, jsou: „Kde jsi?“ (Gn 3,9). Skryl se, nebyl už na svém místě. A místem člověka je Bůh, v jehož přítomnosti je tím, kým je: jeho obrazem a podobou. Proto je jeho srdce nostalgií, touhou po domově: jeho vlast je tam, kde nachází sebe sama.

v. 39: Pojďte. Ten, který říká „přichází“, říká: „Pojďte“. Přijít k Ježíši znamená přilnout k němu tím, že přijmeme za svou jeho cestu. Kdo přichází k němu, nebude odmítnut: uvidí Syna a bude mít věčný život (srov. 6,37-40). On nás zve, abychom přišli k němu, a tak byli i my tam, kde je on od věků: u Otce. Ježíš je Syn: záleží mu na tom, aby se bratři vrátili domů.

uvidíte. Až když vyjdeme za ním, můžeme uvidět, kam vede cesta. „Vidět“ je u Jana nabité významy: je to osvícení toho, kdo „zná“ Syna člověka, tajemství Boha a člověka (srov. v. 51), kde Bůh je doma s člověkem a člověk s Bohem.

„Vidět“ je činnost oka. Jako sluch může slyšet hluk nebo poslouchat slova, podobně oko může prohlížet předměty nebo vidět neviditelné. Oko je branou do srdce: uvádí do něj to, co je vně, a vyvádí to, co je uvnitř. A vždycky je zaměřeno k tomu, co člověk miluje. Ono může vidět, protože existuje světlo, první Slovem stvořená skutečnost. Ale existuje také vnitřní oko a vnitřní světlo, které se odráží na tváři toho, kdo je osvícen Slovem. Vidět je činnost vlastní tomu, kdo se narodí do nových životních podmínek, jako novorozeně, které přichází na světlo. „Pojďte a uvidíte“ je pozvání, kterým se evangelium obrací na čtenáře, pozvání, které pravda adresuje každému, kdo ji hledá.

Šli tedy, viděli, kde bydlí. Když vyšli za ním, naplňují svou touhu uvidět to, co hledají. Čtenář si klade otázku: „Co uviděli?“ Evangelium nám to neříká hned: vzbuzuje zvědavost, aby podnítilo chuť hledat. To, co uviděli první učedníci, ukáže poté také nám.

zůstali u něho. Jejich zkušenost je popsána těmito prostými a bohatými slovy: zůstat u něho. Zůstat spolu znamená mít tentýž domov; dokonce stát se domovem jeden pro druhého. Učedníci zakoušejí počáteční radost plodného a realizovaného života, který je vlastní ratolesti spojené s kmenem (srov. 15,1-11). Když ho milují a poslouchají jeho Slovo, poznají, že „já jsem v Otci a vy ve mně a já ve vás“ (14,20), říká Ježíš. Ano, on sám a Otec přijdou a zabydlí se u nás (14,23). Také pro čtenáře bude východiskem této zkušenosti přebývání u něho, který bydlí u Otce.

ten den. Ten den (srov. 14,20), kdy zůstanou u něho, je „dlouho očekávaný den“, v kterém nacházejí to, co odedávna hledali. Už nejsou „sirotky“: konečně jsou doma, doma s Otcem a Synem.

bylo kolem čtyř hodin odpoledne (v řečtině doslova „kolem desíti hodin“, pozn. překl.). Deset je číslo naplnění. Nezapomenutelná hodina toho dne vyznačuje rozhodující přechod: úzkost toho, kdo hledá, se změní v radost toho, kdo našel. Je to čtvrtá hodina odpolední, kdy únava z práce dává prostor odpočinku. Podle synoptiků je to jedna hodina po Ježíšově smrti na kříži (srov. Mk 15,34 par.).

v. 40: byl Ondřej. Udává se tu jméno jednoho z těch dvou; je to Šimonův bratr.

v. 41: nalezl (v italském překladu je „potkal“, což je volnější překlad; náš překlad je doslovný z řečtiny, pozn. překl.). Potkat v řečtině znamená také najít nebo objevit. Druhý člověk nemůže být nikdy produktem našeho konání: je vždycky milostivým darem nějakého setkání, objevení a nalezení někoho, kdo se zjevuje. Každé naše jednání je motivováno buď touhou po setkání s tím, co milujeme, nebo strachem, který nás nutí utéci od toho, čeho se bojíme.

svého bratra atd. Kdo přebývá u Syna, potkává svého bratra: to je ten, s kterým se dělí o to, co zakusil. Skutečné bratrství spočívá ve sdílení slov. Kdo potkal Slovo, nemůže ho nesdělovat, podobně jako ten, kdo byl osvícen, nemůže neodrážet světlo. Když se držíme textu, tak Ondřej potkává svého bratra v témže dni, kdy zůstal u Syna.

Našli jsme Mesiáše. Je to překvapení toho, kdo objevil poklad. Ondřej sděluje svou radost bratrovi, protože má zájem (zajímat, lat. inter-esse = „být uvnitř“) jak na Ježíši, tak na bratru, který se také zajímá o Mesiáše. Mesiáš (= „pomazaný“, v řečtině Christos) je král, který má uskutečnit všechna Boží zaslíbení a očekávání člověka.

v. 42: přivedl ho k Ježíšovi. Je to bratr, který přivádí k Synu. Každý dospívá k setkání s Jiným skrze někoho jiného, který mu o něm svědčí.

Ježíš na něj pohlédl. Setkání je hra pohledů, které pronikají do srdce.

ty jsi Šimon. Ježíš vyslovuje jeho jméno, aniž mu ho předtím někdo sdělil. On je Slovo, – vyslovil jeho jméno jako první a uvedl ho v bytí. Je to vždycky někdo jiný, ano, ten Jiný, kdo vyslovuje mé jméno. Moje identita je darem druhého, který mě oslovuje a miluje. Čím je kdo oslovován, to je jeho jméno.

Kéfas (srov. Mt 16,18). To je tajné jméno, které nikdo nezná a pouze Pán ho může zjevit (srov. Zj 2,17; Iz 62,2): je to identita osoby, její „povolání“, které se stane jejím „posláním“. Každý žije proto, aby uskutečnil své jméno. Kéfas znamená „kámen, skála“. Když je řečeno člověku, je dvojznačné: označuje osobnost houževnatou a pevnou, ale také tvrdohlavou, která nic nechápe. Každé naše jméno má vždycky stránku světlou a stinnou. Jenom když se náš stín obrátí k Ježíši, pak budeme plně osvíceni. A to se stane Šimonovi: on ve své nevěrnosti zakusí věrnost svého Pána. Pak bude jeho jménem „skála“, přívlastek Boží, protože jeho nepochopení Ježíše se stane místem, kde ho pochopí tím nejhlubším způsobem.

Překlad jeho jména (srov. také Rabbi a Mesiáš, vv. 38.41) je uveden pro čtenáře, který už asi neovládá hebrejštinu.

v. 43: Na druhý den. Jsme ve čtvrtém dnu. Jednotlivá svědectví dávají rytmus sledu dnů jako vycházení slunce.

rozhodl se. Podle textu by zde nevysloveným podmětem mohl být kromě Ježíše také Ondřej, který „nejdříve“ nalezl Petra (v. 41) a nyní potkává Filipa.

(Ježíš) ho vyzval: Pojď za mnou. Filip přijímá od Ježíše pozvání následovat ho, na rozdíl od předchozích, kteří ho už předem hledali. Každé povolání se liší podle situace, ale je stejné svým určením.

v. 44: Filip pocházel z Betsaidy. Ondřej a Filip jsou často v seznamu Dvanácti vedle sebe (srov. Mk 3,18; Sk 1,13). Oba se projevují – jeden po druhém nebo společně – v epizodě o nasycení chleby nebo v prosbě, kterou tlumočí Ježíši za Řeky (srov. 6,5-9; 12,22). Ondřej a Filip byli přátelé, pocházeli ze stejné vesnice. Někteří se domnívají, že Filip byl jeden z těch, kdo poslouchali Jana a zůstali u Ježíše. A až později, při druhém setkání, překonal své zmatení a rozhodl se Ježíše následovat.

v. 45: Filip potkal Natanaela. Jako vždy, i zde se povolání vyznačuje setkáním s tím, kdo už Pána potkal. Natanael se v seznamu Dvanácti nevyskytuje. Může se ztotožnit s Bartolomějem.

Našli jsme toho atd. Jménem ostatních tří Filip sděluje svůj objev: viděl Ježíše z Nazareta – Syna Josefova, o kterém my z prologu víme, že je ve skutečnosti Synem Božím –, toho, o kterém mluví Písmo.

v. 46: Může z Nazareta vzejít něco dobrého? Pro toho, kdo studuje Písmo, není tak snadné poznat, že ten, o kterém mluví, je člověk Ježíš, navíc z Nazareta (srov. 7,27). Jak může být Mesiáš tak běžný a obyčejný, stejný jako každé tělo?

Pojď a podívej se. Filip mu opakuje stejné pozvání, které první dva učedníci uslyšeli od Ježíše (srov. v. 39).

v. 47: To je pravý Izraelita. Ježíš nahlíží do Natanaelova nitra: vidí a zná ho, aniž mu o někom někdo něco řekl.

v kterém není lsti. Ježíš Natanaela chválí jako spravedlivého, který žije podle Pánova slova. Lest je návnada vhozená rybám, aby se na ni chytily. Lež je klamné slovo, do kterého chceme chytit druhého a zmocnit se ho. Je velmi pravděpodobná, jinak by nikoho nemohla oklamat. Písmo nás chce osvobodit od lstivých slov, které ničí to, co Slovo stvořilo.

v. 48: Odkud mě znáš? Natanael je překvapen, že je prozkoumán a poznán až na dno (srov. Žl 139,1nn).

Viděl jsem tě … když jsi byl pod fíkovníkem. V židovské tradici fíkovník, strom poznání štěstí a neštěstí, může svými sladkými plody symbolizovat studium Zákona. Ježíš ho viděl, když se pilně oddával studiu Písma, které ho připravilo na setkání s tím, o němž mluví Písmo. Snad proto právě on na počátku projevuje největší odpor, snad jako jeho přítel Filip.

v. 49: Mistře, ty jsi Boží Syn, ty jsi král Izraele. Když byl Natanael poznán Ježíšem, poznává nyní i on jeho. „Syn Boží“ a „král Izraele“ pro něj pravděpodobně znamenají Mesiáše (Žl 2,6n). Pro čtenáře ale je to už anticipování hlubokého tajemství Syna.

v. 50: Uvidíš ještě větší věci. U Mojžíše a u proroků je skryto mnohem víc, než co Natanael zahlédl: Ježíšovo tělo ukáže slávu jednorozeného Syna.

v. 51: Uvidíte nebe otevřené atd. Ježíš je Syn člověka, nad kterým se otvírá nebe (Iz 63,19), jako při křtu (srov. Mk 1,10 par.): na něj sestupuje a na něm spočívá Duch (srov. v. 32). Je to odkaz na Jákobovu vizi, který vidí anděly vystupovat a sestupovat na něj v Betelu (srov. Gn 28,12) a zjistí, že to místo je „hrozné“: je to brána do nebe (srov. Gn 28,17). Smlouva s Bohem, o které si Jákob myslel, že je ohrožena, je nyní upevněna a úplně darována v Synu člověka: on bude novým chrámem (srov. 2,13-22), bránou mezi Bohem a člověkem, společenstvím mezi oběma. On je totiž Slovo, které se stalo tělem, je Božím přebýváním mezi lidmi a příbytkem každého člověka v Bohu. S ním, pravým Jákobovým žebříkem, se nebe otevřeno definitivně: Bůh komunikuje s člověkem a člověk s Bohem.

Tento verš je vrchol Ježíšova zjevení jeho učedníkům, které se bude v evangeliu následně rozvíjet.

V prvních setkáních je načrtnuto putování čtenáře evangelia: po přijetí Křtitelova svědectví a po vyjití za Ježíšem člověk hledá a vidí, kde bydlí beránek Boží, Mesiáš, Syn Boží, král Izraele a Syn člověka, společné přebývání Boha a člověka. Když zůstává v jeho slově, stává se jeho pravým učedníkem, poznává pravdu a tato pravda ho osvobodí jako syna v Synu (srov. 8,31n).

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji Ježíše, jak kráčí.

c. Prosím o to, co chci: kde bydlíš?

d. Kontempluji jednotlivá setkání a ztotožňuji se při tom s každým z učedníků.

Nepřehlédni

- Jan stojí ještě na druhém břehu Jordánu a říká: Hle, beránek Boží

- učedníci, kteří ho slyší, jdou za Ježíšem

- co hledáte?

- kde bydlíš?

- pojďte a uvidíte

- ten den zůstali u něho

- Ondřej se setká se Šimonem

- našli jsme Mesiáše

- ty jsi Šimon: budeš se jmenovat Kéfas

- Ondřej se setká s Filipem

- Ježíš mu říká: Následuj mě

- Filip se setkává s Natanaelem

- našli jsme toho, o kterém psal Mojžíš v Zákoně i proroci: Ježíše z Nazareta

- může z Nazareta vzejít něco dobrého?

- pojď a podívej se

- hle, to je pravý Izraelita, v kterém není lsti

- odkud mě znáš?

- viděl jsem tě, když jsi byl pod fíkovníkem

- ty jsi Boží Syn, ty jsi král Izraele

- uvidíš ještě větší věci

- uvidíte nebe otevřené a Boží anděly vystupovat a sestupovat na Syna člověka.

4. Texty k prohloubení

Žl 2; 110; 139; Gn 28,10-22; Mk 1,16-20.

4. Teď naberte

Jan 2,1-12

1 Třetí den byla svatba v galilejské Káně a byla tam Ježíšova matka.

2 Na tu svatbu byl pozván také Ježíš a jeho učedníci.

3 Došlo víno, a proto řekla matka Ježíšovi: „Už nemají víno.“

4 Ježíš jí odpověděl: „Co mi chceš, ženo? Ještě nepřišla má hodina.“

5 Jeho matka řekla služebníkům: „Udělejte všechno, co vám řekne.“

6 Stálo tam šest kamenných džbánů na vodu, určených k očišťování (předepsanému) u židů, a každý džbán byl na dvě až tři vědra.

7 Ježíš řekl (služebníkům): „Naplňte džbány vodou!“ Naplnili je až po okraj.

8 A nařídil jim: „Teď naberte a doneste správci svatby!“ Donesli,

9 a jakmile správce svatby okusil vodu proměněnou ve víno – nevěděl, odkud je, ale služebníci, kteří načerpali vodu, to věděli –, zavolal si ženicha

10 a řekl mu: „Každý člověk předkládá nejdříve dobré víno, a teprve až se hosté podnapijí, víno horší; ale ty jsi uchoval dobré víno až do této chvíle.“

11 To byl v galilejské Káně počátek znamení, která Ježíš učinil; tím zjevil svou slávu, a jeho učedníci v něj uvěřili.

12 Potom se odebral se svou matkou, se svými příbuznými a učedníky do Kafarnaa, ale zdrželi se tam jen několik dní.

1. Poselství v kontextu

„Teď naberte,“ říká Ježíš služebníkům, kteří v poslušnosti jeho slovu naplnili vodou džbány určené pro židovské očišťování. „Teď“ je okamžik, ve kterém se voda stává „dobrým vínem“.

Poté, co evangelium mluvilo o Slovu, které se v Ježíši stává tělem, o Křtiteli, který se stává jeho hlasem, a o prvních učednících, kteří přijímají jeho svědectví, představuje nyní společné dobrodružství Ježíše a těch, kteří mu patří. Toto vyprávění nám ukazuje, „kde přebývá“ Pán a jeho sláva: v radosti a v lásce, a ne v chrámovém okrsku, který byl proměněn ve velkoobchod s náboženstvím (srov. vv. 13-22). Na začátku Ježíšovy činnosti nacházíme dvě překvapující vyprávění, která jsou z náboženského hlediska přímo nepatřičná: způsobit opilost na svatbě a dopálit se v chrámě.

Tato počáteční scéna, podobně jako křest u synoptiků, nás chce hned dovést k pochopení, že Bůh je pohoršlivě odlišný od toho, jak o něm smýšlíme. První „znamení“ Božího Syna spočívá v tom, že přidá na hostinu víc než 600 litrů vína. Co by tomu řekl ten pouštní asketa Křtitel? Když uvážíme všechny problémy s hladem, které ve světě jsou, o alkoholismu ani nemluvě, nemohl Ježíš udělat něco užitečnějšího a méně malicherného? Navíc proč dávat víno a radost namísto kázání o abstinenci a práci? Ježíš možná proměnil vodu ve víno, protože věděl, že jeho oddaní stoupenci pak hojně promění víno evangelia ve vodu zákona.

Tato scéna představuje Ježíše, který dává hojnost „dobrého vína“ pro svatební slavnost, která vázne a hrozí nebezpečí, že skončí kvůli nedostatku vína. Tato událost, kterou Jan samostatně zpracoval, je nahlížena jako zjevení „jeho slávy“.

Počátek znamení přímo odkazuje na scénu v 19,25-27. To bude ta hodina, v které Pán zjeví svou slávu, když projeví svou lásku až do krajnosti (13,1nn), daruje nám svou matku a svého Ducha (19,30) a sám se stane pramenem krve a vody (19,34) pro život, který je silnější než smrt. Právě na kříži se slaví svatba Boha s lidstvem.

V Bibli je manželské spojení nejvyšším symbolem smlouvy mezi Bohem a jeho lidem. Ona ustavuje mezi oběma vztah vzájemného zájmu a péče, účasti a náležení, s postojem spolehlivosti a soudržnosti, něžnosti a jednoty, který činí život krásným. V opačném případě je život smutný a hrozný, nelidský a nevydařený, a bylo by lépe se vůbec nenarodit. Vždyť největším přikázáním je přikázání lásky. Sám Bůh je láska (srov. 1 Jan 4,8), a kdo miluje, zná ho a stává se mu podobným.

V Bibli je sám Bůh Ženichem, druhou polovinou člověka, který miluje „láskou věčnou“ (Jer 31,3; srov. Oz 2,1-9; Iz 54,8). Vztah mezi mužem a ženou je „veliké tajemství“ (Ef 5,32), které představuje vztah Boha a člověka (srov. zvlášť Gn 1,27; Oz 2,16-25; Iz 54,1-10; 61,10 – 62,5; Ez 16,1nn). V tomto smyslu je Píseň písní vrcholem biblického zjevení. Zpívá o našem vztahu k Bohu od počáteční propastné prosby, z které člověka jímají závratě: „Kéž políbí mě polibkem svých úst.“ Vše, co následuje, je vzájemné hledání lásky mezi Bohem a člověkem.

Ale tato smlouva byla ze strany člověka stále zanedbávána. Prorocké kázání ho usvědčuje ze zrady, vyzývá ho k obrácení a slibuje mu budoucnost, ve které láska mezi Bohem a člověkem znovu rozkvete do plné nádhery.

Toto vyprávění se nezastavuje u zázraku; naopak, soustřeďuje se na velikost daru, který je dán nezištně. Jednotlivé detaily je třeba vykládat ve světle toho, co se podle evangelisty v Káně děje: Ježíšova přítomnost je obnovením smlouvy, začátkem eschatologické svatby.

Text mluví o svatbě, nedostatku vína, služebnících, šesti kamenných džbánech, vodě a dobrém vínu, které bylo uchováno až pro tuto chvíli. O nevěstě se nemluví; ženich se objeví nepřímo až na konci v rozhovoru se správcem svatby. Zatímco svatba představuje smlouvu mezi Bohem a člověkem, víno, kterého začíná být nedostatek, znamená lásku člověka, která se začíná vytrácet; kamenné džbány pro očišťování, které jsou prázdné, jsou narážkou na nenaplněný zákon. Voda, první živel stvoření, se stává „dobrým vínem“, darovaným na konci, které „teď“ můžeme nabírat.

Tento svrchovaně sugestivní úryvek je třeba číst podle slov samého evangelisty ne jako „jedno z mnoha znamení“, ale jako „počátek znamení“ (v. 11), který osvětluje to, co bude v následujících částech evangelia vypravovat o Ježíši z Nazareta. „Znamení“ zde neznamená jen „nějakou věc, která označuje něco jiného“, jako silniční značka označuje město. Je to spíš „symbol“, který jistým způsobem zjevuje to, co označuje. Jako uzdravení slepce zjevuje, že Ježíš je světlo, dar chleba ho zjevuje jako pokrm, a vzkříšení Lazara ukazuje, že je život, tak toto dobré víno zjevuje jeho „slávu“: Ježíš je Ženich. S ním nastala „hodina“, kdy se slaví svatba mezi Bohem a jeho lidem. „Tělo“ Syna člověka je totiž otevřením nebe nad zemí, plným společenstvím Boha a člověka, jak to bylo právě řečeno Natanaelovi (1,51). Jednotlivé prvky tohoto vyprávění nabývají ve světle tohoto zjevení každý své hodnoty.

Je jasné, že tomu, kdo zná zbytek evangelia, toto vyprávění napovídá další souvislosti. Ale při prvním čtení je dobré nepředpokládat to, co přijde potom, ale jen to, co bylo předtím, i když zůstáváme otevření pro další prohloubení. V dynamice každé knihy je každý krok cílem těch předcházejících a východiskem pro kroky následující. Přitom však už od začátku můžeme zahlédnout cíl; ale samotnou cestu poznáváme krok za krokem, tak jak po ní jdeme.

Ne náhodou liturgie spojuje svatbu v Káně se křtem a s epifanií. Voda ve džbánech, která se stává „dobrým vínem“, je znamením křtu v Duchu a zjevením Pána, který všem nabízí spásu. Je tu také jasná narážka na eucharistii, v které se naplňuje hodina nové smlouvy s darem Ducha. A také je možné čtení mariologické a ekleziologické.

Z tohoto vyprávění je také zřejmá kontinuita jediné smlouvy, která je současně stará i nová, jako přikázání lásky (srov. 1 Jan 2,7n). Dobré víno evangelia se totiž nabírá z kamenných džbánů, které jsou symbolem zákona. A tato jediná smlouva má univerzální hodnotu. Víno totiž pochází z vody, prvotního živlu stvoření, a poprvé se objevuje s Noemem po potopě a při obnovení kosmické smlouvy (srov. Gn 9,20).

Drama Izraele, dědice zaslíbení a lidu žijícího z očekávání, je totéž, které prožívá každý člověk: nedostatek vína. Kde je ta láska, radost a život, pro které jsme byli stvořeni a o něž se cítíme okradeni? S Ježíšem, Slovem učiněným tělem, může každý ochutnat víno, které mu je podáváno v hojnosti. S ním se uskutečňuje požehnání slíbené Abrahámovi a v něm všem národům (srov. Gn 12,2n). Tímto znamením Ježíš neuzdravil žádnou nemoc, jak to bude činit jinde; prostě nás zachránil z toho nenápadného zla, které ničí naše lidství: z nedostatku vína, nepřítomnosti lásky a radosti.

Toto vyprávění, jak je to u Jana obvyklé, je utkáno z rozhovoru s nepochopeními, která otvírají nové obzory. Po úvodu (vv. 1-2) přichází rozhovor mezi Ježíšem a jeho matkou (vv. 3-4), matčin příkaz služebníkům (v. 5), dvojí Ježíšův příkaz naplnit džbány a nabrat z nich (vv. 6-8), zjištění správce svatby a jeho slova o dobrém vínu (vv. 9-10). Vyprávění uzavírá evangelistův komentář (v. 11) a odchod z Kány do Kafarnaum (v. 12).

Ježíš, Slovo učiněné tělem, Bůh a člověk, je nebe otevřené nad zemí. Jeho příchod je ona „hodina“ a ono „teď“, v němž se obnovuje smlouva a ve kterém prožíváme radost ze setkání s Ženichem.

Církev je představována učedníky, kterým se zjevuje Ježíšova sláva: pochopí znamení s vínem a uvěří v Ježíše. V těle Syna člověka se slaví svatba mezi Bohem a lidstvem a obnovuje se stará smlouva, uzavřená s Izraelem, a ta ještě dřívější, ustavená se všemi tvory.

2. Četba textu

v. 1: Třetí den. Třetí den je v evangeliích dnem vzkříšení, definitivního Božího zásahu (srov. Oz 6,2).

Podle způsobu počítání času ve starých dobách jsme zde dva dny po čtyřech dnech předchozích, o nichž se vyprávělo v předešlém úryvku (srov. 1,19.29.35.43). Nacházíme se tedy v šestém dnu, v kterém byl stvořen člověk, určený pro den sedmý. Ježíšova přítomnost je tou „hodinou“, oním „teď“, v kterém se přechází od šestého dne ke dni sedmému.

byla svatba. Svatba je nejkrásnější obraz smlouvy mezi Bohem a jeho lidem v lásce silnější než jakákoli nevěrnost i sama smrt. Spojení muže a ženy je symbolem spojení člověka a Boha – Boha, který je láska a který nám přikázal milovat ho celým srdcem (srov. Dt 6,5). Vzájemnost lásky je to „veliké přikázání“, která nás „posílá společně“ k plnosti života.[1]

v galilejské Káně. Kána odkazuje na qanáh (= „získat“), narážka na lid, který si získal Bůh (srov. Ex 15,16; Dt 32,6; Žl 72,4).

a byla tam Ježíšova matka (srov. 19,25). Matka „tam byla“ podobně jako šest kamenných džbánů (srov. v. 6), určených pro vodu, která se stane dobrým vínem. Neuvádí se její jméno: vypravěč ji nazývá „matkou“ a Ježíš „ženou“. „Matka“ označuje vztah k synu, kterému dává život; „žena“ (= nevěsta) vztah k ženichovi, z jehož opětované lásky pochází život syna. Maria jako matka představuje Boží lid, z jehož těla přijde Mesiáš; jako nevěsta je siónskou dcerou, která miluje a očekává Ženicha, Pána. Díky její starostlivosti se tato svatební slavnost neskončí, ale dojde svého naplnění. Ježíšova matka, oslovená jako „žena“, se objevuje zde na svatbě a u Ježíšova kříže (19,25), když přijde hodina, v níž Pán přivádí svou lásku k nám k naplnění. Dar dobrého vína v Káně a darování matky na Kalvárii tvoří inkluzi celého evangelia: dávají mu plný smysl.

v. 2: byl pozván také Ježíš a jeho učedníci. Je důležité, abychom na naši slavnost pozvali Pána. Jinak na ní chybí ten, který se z pozvaného jemně a diskrétně změní v hostitele a podá nám „dobré víno“.

v. 3: došlo víno. Zatímco olej a chléb jsou nezbytné pro život, víno, které obveseluje srdce člověka (srov. Žl 104,15), je onen nezbytný nadbytek, aby náš život byl šťastný. Je to obraz lásky mezi ženichem a nevěstou, mezi Stvořitelem a tvorem, v kterém se naplňuje stvoření, a člověk tak přechází z šestého dne do dne sedmého, přímo k Bohu, který je opojením lásky. Bez tohoto vína člověk ztrácí svou identitu, podobnost s Bohem. Toto dobré víno je ono „víc“, které působí, že člověk je člověkem. Láska neslouží k ničemu, ale všechno slouží Lásce, která je sama životem, Božím i naším.

už nemají víno. Matka řekne Ježíši jen tato slova. Její prosté konstatování je současně prosbou i očekáváním. Na svatbě mezi Bohem a člověkem víno chybělo už od začátku, od Adama (Gn 3,1nn). Také později, dřív než Mojžíš sestoupil z hory s deskami smlouvy, lid tuto smlouvu už rozbil, když se začal klanět zlatému teleti (srov. Ex 32). Milovat ženicha je veliké přikázání (Dt 6,4nn), které podle proroků nikdy nepatřilo ke ctnostem nevěsty (viz Ez 16). Maria s Křtitelem a těmi, kdo ho poslouchají, představuje Izraele, který si toužebně přeje novou smlouvu, nové srdce (srov. Jer 31,31-34; Ez 36,22-32) a zaslíbená požehnání (srov. Jer 33,14-26).

v. 4: co mi chceš? (v řeckém textu doslova: „Co mně a tobě?“, pozn. překl.) Ježíš odpovídá otázkou. Tento nám nesrozumitelný výraz pochází z diplomatického slovníku té doby a znamená: „Co je mezi tebou a mnou?“ Těmi slovy se vyzývají dva spojenci s poukazem na úmluvu, která mezi nimi existuje, když je třeba objasnit něco, co ji uvádí v pochybnost. Tento výraz nevyžaduje odpověď; připomíná jen povinnosti, které byly vzájemně přijaty.

Ježíš chce přesunout pozornost na tuto rovinu, která je výš než obyčejné očekávání zázračného zásahu. Jemu nejde o hmotné víno; on chce dát na srozuměnou, že teď je ta „hodina“ vynikajícího vína eschatologické svatby (srov. Iz 25,6), kdy „z hor bude proudit nové víno a poteče dolů do údolí“ (Am 9,13).

Také démoni kladou Ježíšovi stejnou otázku, a on jim odpovídá: „Mlč!“ (srov. Mk 1,24n). S ním se totiž ruší domnělá smlouva mezi Bohem a satanem: Ježíš svým křížem přišel oddémonizovat náš obraz Boha.

ženo. Ježíš ji neoslovuje „matko“, ale „ženo“ (srov. 19,25). Vedle příbuzenství podle těla je tu ještě jedno důležitější, podle Ducha, které se zakládá na lásce (srov. Mk 3,33 par.; Lk 11,27-28). Žena znamená nevěsta: je to věrný Izrael, žena, která miluje svého ženicha, siónská dcera, která poslouchá Slovo a čeká na jeho naplnění.

ještě nepřišla má hodina. Ve starých rukopisech není interpunkce. Proti obvyklému překladu: „Ještě nepřišla má hodina“ (takto i v našem překladu, pozn. překl.) dáváme přednost chápání této věty jako otázky. To, co Ježíš říká, vlastně neznamená odmítnutí; to jasně vyplývá ze způsobu, jak jeho slova chápe Maria. On vlastně odkazuje na skutečnost, že přišla ta hodina, v níž Ženich zjevuje svou slávu. Ježíšova „hodina“, anticipovaná v Káně (srov. 5,25.28), dochází svého naplnění v jeho smrti, kdy se vrací k Otci (srov. 13,1) a kdy nám ukazuje, co je mezi námi a Bohem: jeho věrná a nepomíjivá láska.

Ježíš chce siónskou dceru v jejím očekávání přivést k pochopení, že s ním přišla ta hodina, kdy Bůh naplňuje své zaslíbení. Od okamžiku, kdy se Slovo stalo tělem, se slaví svatba mezi nebem a zemí: jen je třeba nabrat, teď! Jeho první slova v Markově evangeliu jsou právě tato: „naplnil se čas“ (Mk 1,15).

v. 5: jeho matka řekla služebníkům. Ježíšova matka se obrací k služebníkům, kteří budou „vykonavateli“ znamení, jež Ježíš učiní.

udělejte všechno, co vám řekne. Matka a služebníci představují lid, který je připraven zachovávat smlouvu a který říká: „Všechno, co mluvil Hospodin, splníme“ (Ex 19,8; 24,7; srov. Joz 24,24). Ježíš je ten „prorok“, o kterém Mojžíš řekl: „Budete ho poslouchat“ (Dt 18,15). Josef, o kterém král řekl: „Co on řekne, udělejte“ (Gn 41,55), se postará o chleba pro všechny; Ježíš, nový Josef, daruje všem také víno. On je totiž Syn, o kterém Otec řekl: „Toho poslouchejte“ (Mk 9,7 par.), protože „jsem ho oslavil a ještě oslavím“ (12,28). Ježíš je Slovo: jestliže ho posloucháme, pak se voda našeho lidství proměňuje ve víno jeho božství.

v. 6: stálo tam šest kamenných džbánů atd. Detaily („šest“, „kamenných“, „očišťování“) nejsou zbytečné. Odkazují postupně na stvoření člověka, které nastalo v šestém dni, na zákon napsaný na kamenných deskách a na rituály, které předpisuje. Také džbány (= nádrže na vodu) jsou „tam“, jako Ježíšova matka. Odkazují na křest Jana Křtitele, který přišel křtít, aby byl zjeven ten, na kterého sestupuje a na kterém zůstává Duch: Starou smlouvu, která obsahuje zachovávání zákona, Ježíš nepřišel zrušit, ale naplnit (Mt 5,17). Zákon sestává z 613 přikázání. Z nich 365 – jako počet dnů v roce – je zakazujících a 248 – jako počet kostí člověka – je přikazujících. Slovo prostupuje každou dobu a utváří samu strukturu člověka v jeho nejhlubším nitru. Ale zákon je naplněn a plný jen v lásce (Řím 13,10). Bez lásky je každé naplnění prázdné, všechno je ničím (srov. 1 Kor 13,2-4).

na dvě až tři vědra. Zdůrazňuje se hojnost daru: je to šest džbánů, každý o dvou nebo třech vědrech, přičemž jedno vědro má objem 45 litrů. Každý džbán tedy obsahuje od 90 do 135 litrů.

v. 7: naplňte džbány vodou. Džbány, to víme teď, byly prázdné. Prázdné jako očekávání, které nepotkalo očekávaného, jako přikázání lásky, které nebylo naplněno, jako smlouva porušená hříchem, jako nevěsta bez ženicha. Sám zákon může být zachováván ve všech přikázáních, jako to dělá starší bratr, ale se zlobou a hněvem, bez lásky a aniž jen tuší, že Bůh by mohl být radost a slavnost, hudba a tanec (Lk 15,28-32; srov. Gn 4,1nn).

V těchto džbánech chybí to, pro co byly vytvořeny: jsou prázdné, bez vody, prvotního živlu života. Pán nařizuje, aby je naplnili: nevytvoří dobré víno z ničeho, ale z vody, která naplní kamenné džbány, z touhy po životě každého člověka, obsažené v zákoně daném Izraeli. Bůh přijímá a zhodnocuje všechno, co patří k člověku a jeho dějinám: spása, kterou nabízí, je spása „lidského“. Ježíš nařizuje naplnit vodou džbány: očekávání Izraele se naplňuje v očekávání každého člověka. V něm se celé stvoření otevírá své budoucnosti, vínu sedmého dne, které Syn člověka nabízí v hojnosti. Běda člověku, zřekne-li se touhy po lásce a radosti, pro kterou byl stvořen! Takový je prázdnou nádobou, plnou nicoty, na nic.

v. 8: naberte. Z těchto džbánů se nabírá jako ze studny, která v 4,7 bude symbolem zákona, daného Mojžíšovi. Spása totiž pochází ze židů (4,22).

teď. Nabírá se teď: nastala hodina spásy (srov. 4,23; 5,25). V Synu člověka se totiž otvírá nebe a slaví se spojení Boha s člověkem: to je ta „větší věc“, která byla slíbena v 1,51.

doneste správci svatby. Správce svatby představuje Izraele a jeho učitele, odborníky na zaslíbení, kteří s překvapením zjišťují kvalitu vína, které služebníci nabrali. Také my poznáváme kvalitu dobrého vína jen prostřednictvím Izraele; chápeme to nové jen na základě staré smlouvy.

v. 9: vodu proměněnou ve víno. Zázrak se tu nepopisuje. Rozhovory ale pojednávají o podmínkách, za nichž se všechno, co je lidské, stává „dobrým vínem“: především je třeba s „matkou“ poznat, že už nemáme víno, pak poslouchat Ježíšovu odpověď té „ženě“, když říká, že ještě nepřišla hodina, v níž se naplňuje zaslíbení, a konečně „udělat všechno, co řekne“ a naplnit džbány vodou a „teď“ z nich nabrat.

nevěděl, odkud je. Správce svatby jako židé neví, „odkud“ pochází to dobré víno. Je jako Duch, jako sám Ježíš, o kterém nikdo neví, odkud přichází a kam jde (srov. 3,8; 8,14nn).

služebníci to věděli. Ten, kdo nabral vodu ze džbánů, ví, že všechno pochází z poslušnosti Ježíši na základě Mariiných slov.

správce svatby … si zavolal ženicha. Až nyní se objevuje Ženich s očekáváním, že také ten, kdo ho volá, se stane jeho nevěstou.

v. 10: Každý člověk předkládá nejdříve dobré víno atd. Tak je tomu ve světě: na začátku je všechno krásné, opojené životem a láskou. Potom všecko zestárne a upadá: víno stále víc ztrácí na kvalitě, začne se ho nedostávat a slavnost končí. Šťastný je ten, kdo je dostatečně ohromený, že si toho už tolik nevšímá! Není náhodou, že reklamní spoty představují jen mladé lidi: víc než výrobky prodávají naději, že je možné exhumovat minulost, za což je člověk ochoten zaplatit jakoukoli cenu.

ale ty jsi uchoval dobré víno až do této chvíle. Stvoření není upadání od šestého dne zpět do minulosti: je to putování ke slavnosti dne sedmého.

v. 11: To byl … počátek znamení, která Ježíš učinil. Tento svatební dar není jen první, ale je počátkem znamení. Všechna ostatní znamení (4,46-54; 5,2nn; 6,1nn; 9,1nn; 11,1nn) pramení jako potok z tohoto pramene: Ježíš znovu uzavírá smlouvu a člověk konečně díky němu dostává „dobré víno“.

V Káně začíná „den“ Mesiáše, který se postupně zjevuje až do vzkříšení Lazara, kde se jeho nepřátelé umluví, že se ho zbaví, protože koná mnoho znamení (11,47nn). Ale právě v jeho zabití se každé znamení stává skutečností: nastává hodina, v které se zjevuje Sláva.

zjevil svou slávu. V Káně se uskutečňuje zaslíbení dané učedníkům, že uvidí „větší věci“ než to, co očekávali (1,50n): vidí slávu Syna člověka, která je slávou Otcova Jednorozeného, z něhož teď všichni čerpáme v plnosti, milost za milostí (1,14.16).

jeho učedníci v něj uvěřili. Všechna znamení slouží k tomu, abychom přilnuli k Ježíši, prameni života (srov. 20,31). Víra v něho je cílem každého Božího díla (6,30).

v. 12: Potom se odebral … do Kafarnaa atd. Ježíš už není sám; kromě jeho učedníků je tu také Maria, která se pak objeví až u kříže (srov. 19,25). Matka je jako protagonista na začátku a na konci Synovy hodiny.

zdrželi se tam jen několik dní. Kamkoli přijde, tam ti, kdo jsou s ním, nacházejí „příbytek“. Jeho definitivní příbytek se ukáže v následujícím vyprávění: chrám, „dům mého Otce“ (v. 16).

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji Kánu, kde se slaví svatba.

c. Prosím o to, co chci: načerpat nyní od Ježíše, pramene lásky a života.

d. Kontempluji tu scénu a uvažuji o osobách: kdo jsou, co říkají, co dělají.

Nepřehlédni

- svatba

- byla tam Ježíšova matka

- nemají víno

- co mi chceš, ženo? Nepřišla snad už má hodina?

- udělejte všechno, co vám řekne

- šest kamenných džbánů na očišťování, každý o obsahu asi 90/130 litrů

- naplňte džbány vodou

- teď naberte

- voda proměněná ve víno

- správce svatby nevěděl, odkud je

- služebníci to věděli

- uchoval jsi dobré víno až do této chvíle

- to je počátek znamení

- zjevil svou slávu

- učedníci v něj uvěřili

- „přebývání“ v Kafarnaum s matkou, bratry a učedníky

4. Texty k prohloubení

Žl 45; Oz 2,16-25; Iz 54,4-10; 62; Ez 16; Píseň písní; Zj 21 – 22.

1 Slova v uvozovkách jsou v italštině slovní hříčkou: grande co-mando = „veliké přikázání“ / manda-insieme = „posílá společně“. Autor poukazuje na skutečnost, že italské comando (= „přikázání“) lze rozložit na předponu co- (= „společně, s“) a mando (sloveso mandare = „poslat“), pozn. překl.

5. Zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej zase postavím

Jan 2,13-22

13 Byly blízko židovské Velikonoce a Ježíš se odebral vzhůru do Jeruzaléma.

14 V chrámě zastihl prodavače býčků, ovcí a holubů i směnárníky, jak tam sedí.

15 Tu si udělal z provazů důtky a vyhnal všechny z chrámu i s ovcemi a býčky, směnárníkům rozházel peníze a stoly jim zpřevracel

16 a prodavačům holubů řekl: „Jděte s tím odtud! Nedělejte z domu mého Otce tržnici!“

17 Jeho učedníci si vzpomněli, že je psáno: ‚Horlivost pro tvůj dům mě stravuje.‘

18 Židé mu však namítli: „Jakým znamením nám dokážeš, že tohle smíš dělat?“

19 Ježíš jim odpověděl: „Zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej zase postavím!“

20 Tu židé řekli: „Tento chrám se stavěl šestačtyřicet let – a ty že bys ho zase postavil ve třech dnech?“

21 On však to řekl o chrámu svého těla.

22 Teprve až byl vzkříšen z mrtvých, uvědomili si jeho učedníci, co tím chtěl říci, a uvěřili Písmu i slovu, které Ježíš řekl.

1. Poselství v kontextu

„Zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej zase postavím,“ říká Ježíš v chrámě. V Káně ukázal, „kde bydlí“: v radosti a v lásce. Nyní, když přišel do chrámu, svého příbytku par excellence, bere bič, protože tu nachází něco úplně jiného. Obraz drahý reformátorům a disidentům všeho druhu, restaurátorům a konzervátorům všech dob, je znepokojujícím a hrozivým stínem, na který bychom raději zapomněli. Jestliže ho první učedníci neodstranili, ale vyhradili mu přednostní místo, měli s ním určitě jasný záměr, který nám nesmí uniknout. Pro nás křesťany je to pokojná a odbytá záležitost, protože myslíme na jeruzalémský chrám, který už neexistuje, a mluvíme o „očištění“, které je „zbožným“ termínem. Abychom toto gesto pochopili, musíme si jako vždycky představit, že Ježíš koná nyní to, co dělal tehdy. Co bychom řekli, kdybychom ho dnes uviděli s bičem v rozličných náboženských nebo laických chrámech? Neřekli bychom, že je to nějaký zběsilý blázen, který dostal záchvat, nebo přinejmenším někdo, kdo se nedokáže přizpůsobit, kdo žije mimo realitu? Nepřivedl by do krize mnoho našich pokojných zvyků, které se týkají chrámu, to jest samého Boha, a našeho způsobu, jak k němu přistupujeme?

Jeho gesto je prorocké v dvojím smyslu. Zaprvé: navazuje na proroky, kteří byli vždycky kritičtí k institucím nakloněným víc zájmům mocných než cíli, s jakým byly založeny (srov. Iz 1,10-17; Jer 7,1-15; Mal 3,1nn, texty, které umožňují pochopit, proč je úděl proroků takový, jak ho barvitě popisuje Žid 11,32-40). Zadruhé: je to „prorocké gesto“ jako četné úkony Jeremiášovy (srov. Jer 13,1nn; 19,1nn; 27,1nn; 32,1nn), které symbolicky anticipuje Ježíšovo poslání. Bič, znamení zla, které se usadilo v chrámě, se obrátí proti němu: to, co teď koná, je činná předpověď jeho smrti a vzkříšení.

Identita izraelského lidu se zakládá na smlouvě, chrámu a zákonu. Králové a kněží jsou jeho strážci a jako každý strážce mají sklon se stát majiteli. Proto je v Izraeli kromě instituce krále a kněží také antiinstituce proroků. Ti jsou mluvícím cvrčkem[1] svědomí, které volá k úniku z přetvářky, lži a útisku. Jako oni, tak také Ježíšovo působení, má jedinou moc: moc Slova. Jím Ježíš začíná v Káně novou smlouvu; nyní v Jeruzalémě o sobě prohlašuje, že je nový chrám, aby nám pak v následujícím úryvku daroval nový zákon.

Zatímco svatbě-smlouvě v Káně chybí „víno“, chrám v Jeruzalémě se stal doupětem lupičů (Jer 7,11; Mk 11,17). Jako Ježíš učinil z vody „dobré víno“, tak udělá ze zbořeného chrámu Otcův dům. On sám, Slovo učiněné tělem, je novým chrámem, místem společenství Boha a člověka.

Synoptici zařazují tuto scénu na konec Ježíšova veřejného působení; Jan ji klade na začátek, a tím jí dává programový smysl, který bude možno pochopit až na konci. Pro jeho styl je typické, že předem vypráví to, co bude pochopeno až později: Slovo předchází události, protože všechno z něho pochází. Ale i když ho pochopíme vždycky až později, není zbytečné ho anticipovat: Slovo totiž slibuje přítomnosti budoucnost a po jejím naplnění vzpomínka na ni odhaluje pravý smysl toho, co se stalo.

Tento text je třeba číst s klíčem „očištění“, nebo přímo „zrušení“ chrámu Ježíšem. On je pravý Boží beránek (1,29.36), který zaujímá místo Hospodina, vchází do chrámu, očišťuje jeho kult (srov. Mal 3,1-3) a svou obětí ruší všechny ostatní oběti: obětování Boha člověku nastupuje na místo mnoha obětí, které člověk přináší Bohu. Ježíš ale mluví o zboření a znovuvystavění: tou pravou svatyní, která tu dřívější převýší, bude jeho zabité a vzkříšené tělo, kde se člověk klaní Otci v Duchu a v pravdě (4,24).

Chrám bude zbořen, ale ne Ježíšem, nýbrž představiteli, kteří zničí jeho, aby si udrželi svou moc, jako už zničili chrám, když z něj udělali tržnici. Ježíš ho naopak znovu vystaví, když v sobě naplní to, co chrám znamená. Očištění a zboření chrámu je anticipování jeho díla Syna, který odstraňuje všechny naše obrazy Boha, aby nám zjevil toho, kterého nikdo nikdy neviděl a o kterém řekne: „Kdo viděl mne, viděl Otce“ (14,9; srov. 1,18). Proto jeho činnost začíná od chrámu, a s bičem!

Ve všech kulturách představuje chrám pupek, který spojuje zemi s nebem, místo božstva a pramen lidství, úložiště norem nezbytných k zachování života. Chrám je středem prostoru a času: strukturuje obyvatelný prostor tím, že odděluje fanum a profanum, slavnostmi dává času rytmus a zákonem uspořádává soužití lidí. Bez chrámu by se vesmír „neotáčel“; rozpadl by se jako kolo bez náboje. Ať je člověk dobrý, nebo zvrácený, osvobozující, nebo zotročující, bez nějakého svého chrámu by nemohl existovat. Jako je totiž živočich řízen instinktem, tak je člověk hýbán touhou dosáhnout cíle, kterému podřizuje všechno ostatní. Chrám je symbolem této skutečnosti, která dává jeho žití smysl, protože poskytuje tělo jeho touze po štěstí a uspořádává jeho činnosti a instituce: je to místo slavení, radosti a společenství. Ale stále tíhne k tomu, aby se stávalo také místem obchodu s Bohem a mezi lidmi – jen pravda a dobro se mohou převrátit v lež a zlo –, místem ospravedlnění obětí a útlaku, až k obětování a potlačení člověka ve jménu Boha. Uprostřed starověkých měst stál vždycky chrám, který se v křesťanství stal „dómem“, společným domem. Dnes uprostřed najdeme burzu s kultem svobodného obchodování a new economy, v jejímž jménu se vede fanatická svatá válka, kdy se nehledí do tváře ničemu a nikomu a ničí se země a všechno, co je na ní, svět i ti, kdo jej obývají (srov. Žl 24,1). Tato operace se provádí bezbolestně díky narkotiku produkovanému v jiných chrámech, v chrámech zábavy a sportu, zdraví a co si jich ještě můžete vymyslet, k vlastnímu ekonomickému zisku a k mravnímu otupění ostatních.

Bůh, chrám a člověk jsou tři skutečnosti, které se vzájemně zrcadlí a mají rozličné podoby podle obrazu, který má člověk o Bohu. Jestliže je Bůh ten, který má všechno v rukou a nade vším vládne, pak realizovaný člověk, jemu podobný, je mocný; a tomu odpovídající chrám je první zárukou všeho útisku. Jestliže je Bůh někdo, kdo se dává a slouží, pak skutečný člověk je pokorný jako on; a tomu odpovídající chrám je místo společenství a lásky. Bůh a chrám představují svět hodnot, kterými se člověk řídí, podle kterých uspořádává své myšlení, chtění a jednání, aby dosahoval stále plnějšího života, který je hodný toho jména.

Syn člověka, pravý chrám, bude zabit právě oním oklamáním člověka, které klade jeho štěstí do vlastnění věcí, osob i samého Boha, místo do vzájemného daru lásky Otce a Syna a bratrů, milujících se mezi sebou.

Tato Ježíšova návštěva chrámu uvádí do krize naši ideu Boha a člověka.

Chrám, který Ježíš nazývá „domem mého Otce“ a potom „chrámem“, je nakonec ztotožněn s jeho „tělem“. Tělo Slova je nyní Božím „stanem“ uprostřed nás, kde my jsme s ním doma. V Ježíši se chrám stává skutečností, jíž je znamením: je nebem otevřeným nad zemí, viděním Slávy a životem člověka.

Důležitý je tu údaj o čase a místě: časem jsou tu Velikonoce, o nichž se slaví spása, a místem je jeruzalémský chrám (vv. 13-14a). V Jeruzalémě se o Velikonocích naplní „hodina“ Ježíše, který se stane nových chrámem, z něhož bude pramenit spása pro všechny lidi.

Tento krátký text je pletivo gest, slov a interpretovaných bezprostředních nebo vzdálených vzpomínek, čerpaných z Písma a z Ježíšových slov. Počáteční scéna vypráví o gestu namířeném proti prodavačům a o slově o „domě mého Otce“, kterému učedníci rozumějí ve světle mesiášského žalmu 69,10 (vv. 14b-17). Následuje reakce židů s požadavkem znamení a odpovědí: „Zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej zase postavím.“ Ježíš klade rovnítko mezi zbořením chrámu a svým zabitím, které oni vykonají, a prohlašuje, že má moc život dát a zase ho přijmout nazpět (srov. 10,18). Ale židé jeho nárok ironizují (vv. 18-20). Evangelista nakonec poznamenává, že Božím chrámem je Ježíšovo tělo (v. 21). Učedníci, kteří si ta slova zapamatují, je pochopí až po vzkříšení; tehdy uvěří Písmu a Ježíšovu slovu, které je jeho pramenem a naplněním (v. 22).

Tento úryvek je zkratkou k závěru evangelia, trochu jako Lk 2,41-51. Od začátku se ukazuje konec: abychom se mohli vydat na cestu, je důležité zahlédnout cíl.

Hlavní témata tohoto textu – Pánovo navštívení jeho chrámu, vyhnání prodavačů, požadavek znamení, diskuse o Ježíšově autoritě a slova o zboření a znovuvystavění chrámu – se nacházejí, rozptýleně a v opačném pořadí, také v ostatních evangeliích (po řadě: Mk 8,11 par.; Mk 11,15-19 par.; Mk 14,59 a Mt 26,61; Lukáš nezařazuje slova o zboření chrámu do procesu s Ježíšem, ale se Štěpánem: Sk 6,13n; tento výrok se znovu objeví u kříže: Mk 15,29 par.). Jan spojuje všechny tyto prvky v jednom vyprávění, jehož význam je patrný z jejich spojení, kontextu a připojených poznámek. S Božím beránkem je očištěn kult: na místo rituálních obětí nastupuje kult „logický“ a milý Bohu (srov. Řím 12,1nn), kult Slova, které se stává tělem, v Duchu a v pravdě Syna. On jako chrám bude zbořen hříchem světa. Božím znamením, které předloží jako osvědčení svého díla, bude vzkříšení, jež ho potvrdí jako nový a definitivní chrám.

Ježíš je nový chrám: jeho tělo, hříchem zničené na kříži, se při vzkříšení stane společenstvím mezi Bohem a člověkem, které je plné života.

Církev je tvořena učedníky, kteří přilnou k němu, staviteli zavrženému živému kameni, a kteří se spolu s ním také stávají příbytkem Boha, jenž v nich přebývá (srov. 14,19-24; 2 Kor 6,14-18; 1 Kor 3,16n; Ef 2,19-22; 1 Petr 2,4-6). Jako v Ježíši přebývá tělesně plnost božství (Kol 2,9), tak také jejich tělo je chrámem Ducha (1 Kor 6,19).

2. Četba textu

v. 13: Byly blízko … Velikonoce. O Velikonocích se slaví vysvobození z egyptského otroctví, předobraz konečného vysvobození, které uskuteční Mesiáš. V Janově evangeliu najdeme trojí Velikonoce (2,13; 6,4; 11,55). Při posledních bude obětován Boží beránek za spásu světa. Toto vyprávění začíná slovy, že Velikonoce jsou blízko, a končí předpověděním Ježíšovy paschy.

Velikonoce se původně slavily v rodině; později s centralizací moci chodili židé do jeruzalémského chrámu. V Ježíšově době k této příležitosti připutovalo až 100 000 poutníků a obětovalo se až 18 000 beránků.

židovské. Ve Starém zákoně je pascha „Hospodinova“; zde je „židů“. Pro Jana jsou to náboženští představitelé, kteří dohlížejí na lid a utiskují ho, jsou to špatní pastýři, kteří své stádo vykořisťují (10,1-10).

v. 14: v chrámě zastihl. Pán vchází do svého chrámu: „Kdo však snese den jeho příchodu, kdo obstojí, až se objeví? Vždyť je jako oheň, kterým se taví, jako rostlina valchářů! Usadí se, aby tavil a tříbil stříbro, očistí syny Leviho a vytříbí je jako zlato a stříbro a potom zase budou obětovat Hospodinu ve spravedlnosti“ (Mal 3,1nn). Synové Leviho jsou klérus: ten bude očištěn louhem a ohněm. Ježíš začíná očištěním kultu, protože v něm se slaví to, co se žije: člověk se modlí tak, jak žije (lex orandi, lex vivendi). Náboženské nebo sekulární kulty (ty druhé jsou hloupější, protože jsou svévolně zavedeny mocnáři) jsou divadla, v nichž člověk nachází svět svých tužeb.

prodavače. Chrám, místo setkávání s Bohem, se snadno stane tržištěm. Zvlášť v měsíci kolem Velikonoc se dařilo obchodům s tučnými zisky pro kněžskou třídu, která ze služby chrámu přešla k jeho ovládání a k panování nad těmi, kteří do něj přicházeli. Každá dobrá věc se zvrátí ve zlo, když se používá jako prostředek moci. A to nejlepší se pak stane nejhorším. Tak je tomu s každou nepravdivou odpovědí na správnou otázku.

býčků, ovcí a holubů. To jsou zvířata určená pro oběti. Tento nezanedbatelný detail se bude ještě jednou opakovat.

směnárníky. Poutníci přicházeli ze všech stran, také z diaspory, a přinášeli s sebou „nečisté“ mince s cizími podobiznami a božstvy. Ty se musely vyměnit za mince „čisté“, které se razily přímo v chrámě. Směna byla vždycky pramenem zisku. Nevydělává se prací, ale směnou. A čím víc je směna virtuální, tím je zisk reálnější. Zatímco tehdy byl jeruzalémský chrám také centrální bankou Palestiny, dnešní banky jsou chrámem, kterému je obětován celý svět. Zatímco kdysi se chrám stával tržištěm, dnes bez jakékoli masky se trh stává chrámem. Stačí si uvědomit, že už v posledním desetiletí před rokem 2000 prošly během tří dnů burzou, která se už stala city, městským centrem, přibližně stejné částky, které se na celém světě směnily během jednoho roku.

v. 15: tu si udělal z provazů důtky. Ježíš přichází rozbít tento systém útlaku. Zaplatí za to cenou zničení svého těla.

Provazové důtky připomínají bolesti mesiášské doby, kdy Mesiáš přijde, aby učinil konec zlu. Pán vchází do svého chrámu, aby ho vyčistil (srov. Mal 3,1nn). Ježíšovo gesto je symbolem Božího soudu nad hříchem světa: tichý beránek odkrývá hněv zla, které vezme na sebe.

vyhnal všechny z chrámu i s ovcemi a býčky. „Ovce“ jsou v řečtině středního rodu; „všichni“ jsou ale rodu mužského. Evangelista tu chce jasně vytvořit narážku na lid, stádo, které je podřízeno nepravým pastýřům. Ježíš je „pastýř dobrý“, který je vyvádí ven z chrámového okrsku, kde jsou vykořisťováni a poráženi, aby je přivedl na pastviny života (srov. 10,1-4). Lid přichází do chrámu, aby byl „okraden, zabit a zničen“ (srov. 10,10). Ježíš je přišel vysvobodit tím, že zjevuje Boha, který si nežádá život člověka, ale nabízí za něho život svůj.

rozházel peníze. Zatímco lid byl vyveden z uzavřeného okrsku ven, peníze byly rozházeny v chrámě, který jimi byl zaneřáděn: to je ten skutečný bůh, který se v nich uctívá.

v. 16: a prodavačům holubů řekl. Jen jim patří toto pokárání. Holubi byli užíváni pro zápalné oběti na usmíření (Lv 1,14-17), zejména chudými lidmi (Lv 5,7), a pro oběti na očištění a odpuštění (Lv 12,8; 15,14.29). Příchod beránka Božího, obětovaného za spásu světa, ukončuje všechny ostatní oběti. Usmíření, očištění a odpuštění přicházejí od jiné holubice: od Ducha, který spočívá na Synu. Ježíš plně uskutečňuje to, co kult a chrám znamenají, a očišťuje především sám chrám, aby nebyl opakem toho, čeho je znamením.

Holubice je navíc symbolem Izraele a prodavači jsou představitelé lidu, kteří ho vyprodávají.

z domu mého Otce. Ježíš nazývá chrám „domem mého Otce“. Později bude nazýván „svatyní“ (vv. 19.20.21)[2], což je to nejdůvěrnější místo, kde je „svaté svatých“, nikomu nepřístupné, s výjimkou velekněze jednou za rok (Lv 16,2-28; Žid 9,7). A Ježíš nakonec ztotožní se svatyní své tělo (vv. 19-21).

Ježíš označuje Boha „můj Otec“; prohlašuje tedy, že je jeho Synem. Posluchači mohli spojení „Boží Syn“ chápat jako přívlastek Mesiáše (srov. Žl 2,6n). Pro čtenáře je to jasně jednorozený Syn, Slovo obrácené od věčnosti k Bohu, které je samo Bohem (1,1nn).

tržnici. „Dům mého Otce“ se stal „tržnicí“. Zmocnili se ho obchodníci, jejichž bůh – peníze – vládne chrámem. V Otcově domě by mělo vládnout bratrství. Lidé se stále snažili, a úspěšně, používat Boha jako podporu chtivosti těch, kdo utiskují bratry. Teprve v nedávné době to šlo dělat tak, aby se Bůh neobtěžoval. On zločiny a slavnosti nesnáší (Iz 1,10-15).

Chrám se může stát tržnicí také v obrazném smyslu. Každé náboženství má sklon zúžit vztah k Bohu na směnu: modlitby, dobré skutky a oběti slouží k tomu, abychom si zasloužili jeho přízeň (srov. Mal 3,13-15). Chrám se tak stává místem obchodování s Bohem. S velikou zbožností se koná svrchovaná bezbožnost, které je schopen jen nábožný člověk. Ale Bůh je láska: kdo ho chce uplácet, jedná přímo proti jeho přirozenosti a nakládá s ním jako s prostitutkou. Když proroci mluví o chrámové prostituci, mají tím na mysli tento kult, který jak je zbožný, tak uráží Boha.

Jeho chrám se nesmí přeměňovat na zástěrku nepravosti nebo na talisman spásy (Jer 7,10-11). Až přijde Mesiáš, nebude v chrámě už žádný prodavač (Zach 14,21) ani duchovních, ani materiálních hodnot. Chrám se znovu stane Otcovým domem, společenstvím s ním a mezi námi navzájem.

v. 17: jeho učedníci si vzpomněli, že je psáno. Ježíšovy skutky vedou učedníky k rozpomínání se na Písma, která už znají a kterým skrze toho, o němž hovoří (srov. 1,45), konečně rozumějí.

Horlivost pro tvůj dům mě stravuje. To jsou slova mesiášského žalmu (Žl 69,10), v němž se mluví o utrpení Krista, kterého stravovala horlivost pro Boha jako proroka Eliáše (1 Král 19,10.14).

Evangelista místo původního „mě stravovala“ uvádí „stravuje“ (v řečtině budoucí čas „bude stravovat“, pozn. překl.). Tato scéna už otvírá tajemství Mesiášova utrpení. Na kříži (19,29) se ještě jednou bude odkazovat na tento žalm, který říká: „V žízni mě napojili octem“ (Žl 69,22). Tato násilnická činnost, kterou Ježíš provádí, je prostě symbolem skutečného násilí, kterého se vůdcové dopouštějí na lidech, na Hospodinu a na Synu člověka, který přišel učinit z „tržnice“ Otcův dům, v němž žijí bratři pospolu.

v. 18: Židé mu však namítli. V protikladu k reakci učedníků, ke kterým se připojí mnozí z lidu (v. 23), je tu kritika vůdců, kteří drží pravdu uvězněnou v nespravedlnosti (Řím 1,18).

Jakým znamením nám dokážeš atd. Kdo nechce věřit, žádá stále o další znamení (srov. Mk 8,11-12 par.); ale takovému nebude dáno jiné znamení než znamení Jonášovo (srov. Mt 16,1-4). Vůdcové lidu žádají znamení jako pověřovací listinu pro autoritu Ježíše, který se představuje s bičem. Ale tato autorita zůstane skrytá pro toho, kdo nechce přijmout Janův křest, který volá k pokání (Mk 11,27-33 par.). To, co Ježíš vykonal, je znamení, které bude pochopitelné po jeho smrti na kříži.

v. 19: Zbořte tento chrám. Předtím se mluvilo o „chrámu“, který zahrnuje celou stavbu o obvodu 1 500 metrů, nyní je to „svatyně“ (rozlišení v řeckém textu, viz pozn. výše; pozn. překl.). Svatyně je vyhrazená a tajemná část chrámu, kde přebývá „Nejsvětější“ s archou úmluvy.

Tento chrám s jeho svatyní, a dokonce se samotným „Nejsvětějším“ bude zbořen právě vůdci lidu, kteří po Ježíši žádají znamení. „Zbořte“ (v řec. textu je „uvolněte“, což je širší) je prorocký imperativ, který odhaluje to, co vůdcové hodlají udělat. Zboření chrámu kvůli nepravostem lidí bylo ohlášeno už Jeremiášem (Jer 7,1nn). Kdo bude přecházet kolem chrámu, užasne a zasykne a začne si klást otázku, proč Hospodin tak jednal s touto zemí a s tímto chrámem. A odpověď bude: „Protože opustili Hospodina, svého Boha“ (1 Král 9,9). Ano, Bůh je láska, a láska je přítomná tam, kde je milovaný, a zničena je tam, kde je instrumentalizována. Skutečným zbořením chrámu bude Ježíšova smrt, až se roztrhne opona velesvatyně (Mk 15,38 par.).

Kvůli tomuto jeho prohlášení vůdcové lidu Ježíše obviní, že chtěl zbořit chrám (Mk 14,58 a Mt 26,61); toto obvinění bude znít jako výsměch také u kříže (Mk 15,29 par.).

a ve třech dnech jej zase postavím. Chrám, zbořený vůdci, kteří se ho zmocnili, Ježíš znovu postaví. On jeruzalémský chrám ani neboří, ani neruší, ani nenahrazuje. Říká přece „tento“ chrám „ve třech dnech znovu postavím“. To křiví svědkové mu připisují slova: „vystavím jiný“ (Mk 14,58). Ježíš znovu vystaví právě ten chrám, který oni boří. Tak se podtrhuje jednota mezi starou a novou smlouvou: ta druhá „naplňuje“ první.

Jako dobré víno pochází z vody, tak nový chrám pochází ze starého. Těmito slovy Ježíš odpovídá na žádost o „znamení“. To bude předloženo při jeho Velikonocích: „tři dny“ odkazují na den vzkříšení toho, kterého probodli (19,37).

v. 20: šestačtyřicet let atd. Pokud toto číslo není symbolické nebo neznamená znovuvystavění chrámu po exilu (srov. Ezd 1,1-4; 4,24; 6,15), mluví se tu o nákladném budování, které začal Herodes kolem roku 20 př. Kr. a které ještě dlouho pokračovalo zdobicími pracemi. Zde se říká, že už to trvá 46 let (jsme tedy kolem roku 28 po Kr.): toto dílo bude dokončeno v roce 64 po Kr., šest let před jeho zničením Římany.

v. 21: on to však řekl o chrámu svého těla. To je evangelistova poznámka pro čtenáře. Ježíšovo tělo, Slovo učiněné tělem, je Boží stan mezi lidmi, příbytek Ducha (1,14.32), sláva neviditelného Boha (1,18). Z něho nám přijde Duch a voda života (7,37-39; 19,34): Syn člověka je otevřené nebe nad zemí (1,51).

Tím novým chrámem je „tělo“ beránka poslaného od Boha: v něm se uskutečňuje všechno smíření, očištění a odčinění, a my žijeme ve společenství s Bohem. Když přebýváme v něm, jsme v Otcově domě, synové v Synu.

v. 22: teprve až byl vzkříšen z mrtvých. Pánovo slovo nebývá nikdy pochopeno v době, kdy je vysloveno, ale až když se uskuteční. Třebaže mu nerozumíme, není přece zbytečné; vzpomeneme si na něj, až nastane událost, která by bez něj neměla svůj význam. Bůh řídí dějiny svým Slovem, které nezůstane bez účinku (srov. Iz 55,11) a které se vždycky vyplní ve svůj čas (srov. Lk 1,20b).

uvědomili si jeho učedníci. První připomínka slov Žl 69,10 osvítila „očištění“ chrámu a předpověděla beránkovo utrpení. Nyní připomínka Ježíšova slova osvítí jeho vzkříšení: pak učedníci pochopí význam slova, které nyní slyšeli.

a uvěřili Písmu i slovu, které Ježíš řekl. Ježíšem předpověděná událost vzkříšení bude naplněním Božího plánu, o kterém mluví Písmo. Zde se Ježíšovo slovo staví na stejnou úroveň jako slovo Písma. On je totiž Slovo učiněné tělem: také slovům Písma se rozumí na základě toho, co se děje v jeho těle, které přechází ze smrti k životu, a tak uskutečňuje všechna Boží zaslíbení. Ještě dnes k nám Slovo mluví z Ježíšova těla, kterým jsou jeho nejchudší bratři. Stále tu ale hrozí nebezpečí, že si budeme z jeho Slova dělat fetiš minulosti a neuvědomíme si, že k nám mluví „teď“. Tento rozdílný způsob pojetí Slova odlišuje zákoníky od proroků.

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Představuji si chrám s veškerým jeho ruchem v období Velikonoc.

c. Prosím o to, co chci: nazírat mrtvé a vzkříšené Ježíšovo tělo jako pravý chrám, plné společenství Boha s člověkem.

d. Sklízím z toho plody tím, že kontempluji jednotlivé osoby: kdo jsou, co dělají, co říkají.

Nepřehlédni

- Ježíš jde vzhůru do Jeruzaléma na Velikonoce

- chrám

- co je v chrámě

- co dělá Ježíš

- nedělejte z domu mého Otce tržnici

- učedníci si vzpomněli

- horlivost pro tvůj dům mě stravuje

- jakým znamením nám dokážeš, že tohle smíš dělat?

- zbořte tento chrám, a ve třech dnech jej zase postavím

- řekl to o chrámu svého těla

- když byl vzkříšen z mrtvých, vzpomněli a uvědomili si jeho učedníci

- uvěřili Písmu i slovu, které Ježíš řekl.

4. Texty k prohloubení

Žl 69; Mal 3,1nn; Jer 7,1-15; Jan 10,18; 14,19-24; Mk 11,15-19; Žid 8 – 9.

1 Postava z příběhů o Pinocchiovi, pozn. překl.

2 V našem překladu se stále užívá slovo „chrám“. V řeckém textu se rozlišuje „chrám“ (to hieron, vv. 14.15) a „svatyně“ (řec. ho naos, vv. 19.20.21), ve smyslu „vnitřní, posvátná část chrámu“, pozn. překl.

6. Tak musí být vyvýšen Syn člověka, aby každý, kdo věří, měl skrze něho život věčný

Jan 2,23 – 3,21

2,23 Když byl v Jeruzalémě o velikonočních svátcích, mnoho jich uvěřilo v jeho jméno, když viděli znamení, která konal.

2,24 Ježíš se jim však sám nesvěřoval, protože znal všechny

2,25 a nepotřeboval, aby mu někdo něco o lidech vykládal. Sám totiž věděl, co je v člověku.

3,1 Mezi farizeji byl člověk, jmenoval se Nikodém, člen židovské velerady.

3,2 Ten přišel (k Ježíšovi) v noci a řekl mu: „Mistře, víme, že jsi učitel, který přišel od Boha, protože nikdo nemůže konat ta znamení, která konáš ty, není-li s ním Bůh.“

3,3 Ježíš mu odpověděl: „Amen, amen, pravím ti: Jestliže se nenarodí někdo znova, nemůže spatřit Boží království.“

3,4 Nikodém mu namítl: „Jak se může člověk narodit, když je starý? Přece nemůže podruhé vejít do mateřského lůna a narodit se.“

3,5 Ježíš odpověděl: „Amen, amen, pravím ti: Jestliže se nenarodí někdo z vody a z Ducha, nemůže vejít do Božího království.

3,6 Co se narodilo z těla, je tělo, co se narodilo z Ducha, je duch.

3,7 Nediv se, že jsem ti řekl: Musíte se narodit znova.

3,8 Vítr vane, kam chce; slyšíš, jak hučí, ale nevíš, odkud přichází a kam jde. Tak je to s každým, kdo se narodil z Ducha.“

3,9 Nikodém se zeptal: „Jak se to může stát?“

3,10 Ježíš mu odpověděl: „Ty jsi v izraelském národě učitel a to nevíš?

3,11 Amen, amen, pravím ti: Mluvíme o tom, co známe, svědčíme o tom, co jsme viděli, ale vy naše svědectví nepřijímáte.

3,12 Nevěříte-li, když jsem k vám mluvil o věcech pozemských, jak (teprve) uvěříte, až k vám budu mluvit o nebeských?

3,13 Nikdo nevystoupil do nebe kromě toho, který sestoupil z nebe, totiž Syn člověka.

3,14 Jako Mojžíš vyvýšil na poušti hada, tak musí být vyvýšen Syn člověka,

3,15 aby každý, kdo věří, měl skrze něho život věčný.

3,16 Neboť tak Bůh miloval svět, že dal svého jednorozeného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný.

3,17 Bůh přece neposlal svého Syna na svět, aby svět odsoudil, ale aby svět byl skrze něho spasen.

3,18 Kdo v něho věří, není souzen; kdo nevěří, už je odsouzen, protože neuvěřil ve jméno jednorozeného Syna Božího.

3,19 Soud pak záleží v tomto: Světlo přišlo na svět, ale lidé měli raději tmu než světlo, protože jejich skutky byly zlé.

3,20 Každý totiž, kdo páchá zlo, nenávidí světlo a nejde ke světlu, aby jeho skutky nebyly odhaleny.

3,21 Kdo však jedná podle pravdy, jde ke světlu, aby se ukázalo, že jeho skutky jsou vykonány v Bohu.“

1. Poselství v kontextu

„Tak musí být vyvýšen Syn člověka, aby každý, kdo věří, měl skrze něho život věčný. Neboť tak Bůh miloval svět, že dal svého jednorozeného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný.“ Těmito slovy nám Ježíš umožňuje zkoumat Boží tajemství a jeho vztah k nám: Bůh je propast lásky, která se chce dát celému světu.

„Věčný život“, ten život plného štěstí, po kterém člověk touží jako po naplnění svého lidství, není výsledkem nějakého nadlidského úsilí: je to zdarma daný dar Otce života, který nám v Synu nabízí nejen to, že se smíme syny nazývat, ale že jimi skutečně jsme (1 Jan 3,1). Kdo věří v Syna a přilne k němu, je zplozen z Boha (1,13), zrozen z Ducha a má účast na božském životě, kterým je vzájemná láska Otce a Syna.

Tento úryvek staví náš nárok vyšplhat se do nebe a dobýt ho do protikladu s pokorou Boha, který sestupuje na zemi a daruje se nám. Je jen jedna cesta k životu, jako je jenom jeden život: Bůh sám, který Adamovi dává dar, že je jeho synem, a potom ho znovu daruje Abrahámovi. Každá jiná cesta vede do záhuby; na ni zavedl Adama a jeho děti otec lži, který je vrahem od počátku (8,44): je to snaha zmocnit se toho, co bylo dáno jako dar.

Po vyrovnání se se smlouvou bez vína, která změnila chrám v dům prodavačů, přichází nyní vyrovnání se se zákonem, který je zosobněn v Nikodémovi, farizeovi a představiteli Židů. Jako smlouva a chrám, tak také zákon je dobrý: ukazuje cestu života. Ale ani příslušnost k národu, ani vlastnění chrámu, ani zachovávání zákona nejsou přímo životem. Život je sám Bůh ve své otcovské lásce k dětem, jíž je smlouva, chrám a zákon znamením a prostředníkem. Kdo se zastaví u znamení a nedojde k jeho významu, činí ze všech dobrých věcí modly, a tak upadá do smrticí léčky.

Základním přikázáním je: „Miluj Pána, svého Boha“ (Dt 6,6nn). Ale člověk už od samého začátku milovat neumí. Smlouva byla přestoupena dřív, než byla potvrzena (Ex 32,1nn), a chrám se stal lupičským doupětem (Jer 7,11). V této situaci se také zákon stává obžalobou našich nevěrností a smilstva (Oz 1 – 2; Ez 16), pokud ho člověk nepřevrátí v prostředek vlastního ospravedlnění. Proto proroci slíbili novou smlouvu (Jer 31,31), nové srdce a nového ducha (Ez 36,26), který vane od čtyř větrů, aby naše suché kosti mohly ožít (Ez 37,9).

V tomto úryvku se osmkrát mluví o „zrození“, shora/z Ducha nebo z těla, a staví se proti sobě vědění nebeské a pozemské. „Vyvýšený“ Syn člověka nám dává nebeskou moudrost: svou vášní pro člověka nás uvádí do poznání Božího tajemství a zjevuje nám, že jsme Boží děti, zplozené shora.

Věřit v Ježíše znamená přijmout Syna a narodit se k pravdě, že jsme synové. Jako had vyvýšený Mojžíšem na poušti uzdravil ty, které uštkli hadi (Nm 21,8n), tak vyvýšený Syn člověka nás uzdravuje z jedu té staré lži, kterou jsme se vzdálili Bohu, protože nám vnutila, že Bůh je nepřející, protivník a mstivý, zatímco ve skutečnosti je pramenem života a svobody (srov. Gn 3,1nn).

3. kapitola Janova evangelia, jejíž uspořádání a rozvoj dovádí člověka k údivu, ho postupně přivádí ke světlu, vyvádí ho z noci ke dni, od zákona k evangeliu, z otroctví do svobody dětí. Jsou tu četné narážky na křest (věřit, být zrozeni shora, z vody a z Ducha, z Kristovy smrti, stát se syny, mít věčný život atd.).

Tato kapitola se dělí na dvě hlavní části (2,23 – 3,21 a 3,22-36), které jsou k sobě symetrické, každá s jedním vyprávěním (2,23 – 3,2a a 3,22-26a), rozhovorem (3,2b-12 a 3,26b-30) a monologem na závěr (3,13-21 a 3,31-36). První část je setkání s Nikodémem, ve které se vede rozprava o základní otázce spásy: ta nepochází ze zákona, ale je darem ukřižovaného Mesiáše. Druhá část obsahuje v Křtitelových slovech vyznání víry, které v první části zůstalo nevysloveno.

Hlavním tématem tohoto úryvku je zdroj života. Tím není zákon, ale oddání se Synu, díky kterému můžeme žít jako synové a naplnit celý zákon. Cílem Ježíšových slov Nikodémovi je způsobit v nás to přejití k novému srdci, které žádal Zákon a slibovali proroci a které je dobře popsáno ve Flp 3, kde Pavel vypráví o své zkušenosti člověka pod Zákonem, který se setká s Pánem. Ve vv. 12-21 přicházejí základní témata evangelia: vyvýšený Syn člověka, věřit × nevěřit, věčný život, Boží láska, darování jednorozeného Syna, spása × zavržení, nesoudit × soudit, světlo × temnota, láska × nenávist, konat pravdu × páchat zlo.

Uprostřed tohoto úryvku stojí Ježíšova osoba, ve které Nikodém, dobře disponovaný farizej, poznává Mesiáše. Ale kdo je tento Mesiáš, který přichází obnovit smlouvu a chrám? Co je to ten „bič“, kterým se vítězí nad zlem? Ano, Ježíš je Mesiáš, ale neodpovídá očekávání těch, kteří sní o mocném Mesiáši, jenž vyhladí zlovolníky a dobré odmění (kdo by pak vlastně mohl být zachráněn?). On je naopak Boží beránek, který snímá hřích světa (1,29), vyvýšený Syn člověka, ukřižovaný Boží Syn, který nám dává darem Otcovu lásku a činí z nás syny schopné milovat tak, jak jsme sami milováni.

Aktérem 3. kapitoly je na jedné straně Ježíš a na druhé straně Nikodém a Jan Křtitel: je to rozhovor Slova se Zákonem a proroky, který nás uvádí do pochopení tajemství Syna člověka.

Ježíš je Mesiáš, který nám jako ukřižovaný dává život, ten život, o kterém Zákon mluví, ale nikdy ho nedá, a který proroci jen slibují. Zákon totiž předepisuje to, co je třeba dělat; proroctví nás zase usvědčuje z toho, co neděláme, a ohlašuje to, co Bůh učiní pro nás. Zákon a proroctví jsou nevysloveným požadavkem a vysloveným zaslíbením Synova Ducha.

Ježíš nepřišel Zákon a Proroky zrušit, ale přivést je k naplnění (srov. Mt 5,17). Přikázání, které nám dá on, bude současně nové i staré (1 Jan 2,7-11). Jeho novost spočívá v tom, že co je staré coby lidská touha, se konečně uskutečňuje. Proto nám Ježíš zanechá přikázání vzájemné lásky (13,1nn), úplné naplnění zákona (Řím 13,10).

Styl tohoto úryvku, ve shodě s metodou pro Jana charakteristickou, se vyznačuje postupem ve skocích, kde nepochopení a neporozumění, zbořené a bezvýchodné cesty slouží Slovu k tomu, aby svého partnera dovedlo na vyšší rovinu. Známky tohoto rozhovoru, který se odehrává v temnotě noci, jsou četné a neostré, téměř vezpívané do tohoto nokturna. Vypadají tu jako cizí, s četnými změnami rejstříků: jsou to rozličné stupínky, které jeden po druhém vedou člověka ke stále širšímu horizontu, až se ve vyvýšeném Synu člověka otevře okno k neprobádatelnému tajemství Boha a člověka, jeho syna v Synu. Řeči v Janově evangeliu obvykle zjevují to, co se odehrává v srdci toho, kdo čte: čtenář si uvědomí, že je sám čten tím, co čte, protože když se zjevuje Slovo, tak svým světlem probouzí pravdu, která je ve čtenáři i ve všech lidech již přítomná.

Ježíš, vyvýšený Syn člověka, je světlo, které přivádí ke světlu, Syn, který miluje bratry tak, jak je sám milován Otcem. On je naplnění zákona, plně uskutečněná láska Boha k člověku a člověka k Bohu.

Církev při pohledu na vyvýšeného Syna člověka v kontemplování utrpení svého Pána za ni se rodí jako jeho nevěsta. Eva byla vyvedena z boku spícího Adama: církev se zrodila z láskyplné rány svého Pána.

2. Četba textu

v. 23: v Jeruzalémě o velikonočních svátcích. Místem rozmluvy o narození shora je Jeruzalém a dobou jsou velikonoční svátky. Právě tam bude v těch dnech Syn člověka vyvýšen ke spáse pro každého, kdo ho uvidí.

mnoho jich uvěřilo v jeho jméno. Tématem tohoto úryvku je „věřit v Ježíše“. Nejen jako v Mesiáše, který obnovuje smlouvu a chrám, ale také jako ve vyvýšeného Syna, který nám dává nové srdce a nového ducha.

Sloveso „věřit“ jako „mít důvěru“ nebo „mít víru“ má mnoho významů. Jestliže řeknu: „Věřím, že brzy bude pršet“, vezmu si s sebou deštník. Jestliže někomu řeknu: „Věřím tomu, když mi říkáš, že ta záležitost je dobrá“, tak tím tu záležitost uzavřu. Jestliže řeknu nějakému člověku: „Věřím ti, když mi říkáš, že mě máš rád“, mohu mu svěřit svůj život. Stejně věřím, že nějaké jídlo není zkažené nebo otrávené, že se mi auto po cestě neporouchá, že strop nade mnou se nezřítí nebo podlaha pode mnou se nepropadne, že ve výpočetních tabulkách nejsou chyby, že vědci a lékaři se neklamou a že neklamou druhé; totéž bych si přál také u obchodníků a politiků, prostě u všech. Naše rozličné vztahy se zakládají na důvěře. Jinak by nic nebylo stabilní a spolehlivé: nebyli bychom schopni cokoli dělat. Víra je rozumné hodnocení toho, co nevidíme, založené na tom, co vidíme; je to hypotéza ospravedlňující mou činnost, kterou pak mohu a musím ověřit. Člověk skutečně žije z víry! Otázkou je, komu mohu dát rozumně svou důvěru? K tomu nám slouží zkušenost a rozum.

Věřit v Ježíše znamená založit smysl vlastního života na spolehlivosti jeho lásky Syna, který zjevuje lásku Otcovu. Alternativou je založit ho na svém dodržování zákonů nebo zvyklostí, které jsou považovány za správné. V tom je rozdíl mezi „náboženstvím“, které „zavazuje“ člověka jeho povinnostmi, a svobodou dětí, které milují tak, jak jsou samy milovány.

když viděli znamení, která konal. Kromě znamení s „vínem“ v Káně Jan zatím o jiných znameních nemluví, ale předpokládá je.

Rozhovor s Nikodémem nás chce převést od znamení k jejich významu: k ukřižovanému Synu člověka, který zjevuje Otcovu lásku. Kdo ho uvidí a přilne k němu, je zplozen z Boha a má schopnost stát se Božím synem (srov. 1,12n).

Křesťanská víra předpokládá přejití od lidských očekávání k Božímu zaslíbení, které převyšuje všechen věhlas (Žl 138,2). Bůh nám dává nejen dary, ale chce nám dát sebe. Každým zaslíbením se zavazuje vždycky také ten, kdo slibuje.[1]

v. 24: Ježíš se jim však sám nesvěřoval. „Věřit“ a „svěřovat se“ je v řečtině jedno slovo s různými předměty. I když oni mu důvěřují a svěřují se mu, Ježíš se jim svěřovat nemůže, tím méně k nim může mít důvěru nebo se na ně spoléhat. Oni totiž v něj věří jako v Mesiáše, který zlo přemůže násilím, a přitom nevědí, že jeho síla není ta, která křižuje zločince, ale síla ukřižovaného Syna, který na sobě nese zlovolnost bratří.

Rozhovor s Nikodémem zbavuje každé náboženství jeho hluboké dvojznačnosti. Bůh nenaplňuje naše tužby, které odpovídají našim strachům vzdalujícím nás od něho; on naplňuje své zaslíbení a daruje se nám takový, jaký je: láska a nic než láska. Tuto dvojznačnost (velmi lidskou, ano, ďábelskou) nacházíme také v učednících po třech předpovědích utrpení, jak o nich pojednávají synoptici (srov. Mk 8,31-33 par.; 9,30-32 par.; 10,32-40 par.): Petr, který jménem všech ostatních nepřijímá vyvýšeného Syna člověka, bude označen jako satan (srov. Mk 8,33; Mt 16,23).

v. 25: sám totiž věděl, co je v člověku. Ježíš má Božího Ducha (1,32), který zkoumá všechno (1 Kor 2,10). Syn zná bratry i tam, kde oni neznají samy sebe.

3,1: mezi farizeji byl člověk. My spojujeme „farizeje“ s „pokrytci“. A Ježíš skutečně jako pokrytce usvědčuje ty farizeje, kteří nemilují Boha ani lidi, ale slouží si Zákonem k tomu, aby se předváděli (srov. Mt 23). Skutečný farizej ve skutečnosti miluje Zákon jako projev Boží vůle a snaží se ho věrně zachovávat. Ježíš chce tohoto farizeje dovést k tomu, aby zakusil to, o čem Pavel vypráví ve Flp 3. Tomu, kdo následuje Zákon, jenž je světlem jeho krokům a cestou života, se chce sám ukázat jako světlo a život (srov. 1,4-9).

Ježíš nepřišel Zákon a Proroky zrušit, ale naplnit (Mt 5,17). A úplným naplněním každého jejich slova je láska (srov. Dt 6,4nn; Řím 13,10). Láska ale není plodem Zákona a lidského úsilí: člověk může milovat jen tehdy, když je sám nezištně milován.

Pramenem lásky je Bůh, který je láska. On nás miluje nutnou láskou matky, svobodnou láskou otce a odpovědnou láskou partnera. A láska spočívá v tomto: ne že my milujeme Boha, ale že on jako první miloval nás a daroval nám svého Syna (1 Jan 4,10 Vulg.). On nám ukazuje svou bezpodmínečnou lásku právě tím, že když jsme byli ještě hříšníky a jeho nepřáteli, on za nás dal svůj život (Řím 5,8).

Nikodém. Později se objeví znovu, aby hájil Ježíše (7,50n), a na konci, aby uložil jeho tělo do hrobu (19,39).

člen židovské velerady. Patří k veleradě, ústřednímu vládnímu orgánu.

v. 2: ten přišel k Ježíšovi. Jako onen mladík, který zachovává Zákon, bohatý, z vyšší společnosti (Mk 10,17,22 par.), přichází k Ježíši ze své iniciativy. Jak přejít od své iniciativy k přijetí iniciativy Boží?

v noci. On není zbabělec, kterého vede strach a lidské ohledy (srov. 12,42): on je noc, která chce přijít ke dni, pochybovač, který hledá pravdu.

Slova, která Ježíš řekne, dovedou Nikodéma k přijetí světla, když „učiteli Izraele“ ukážou, že je slepý (srov. 9,40n). Jen tak bude moci přijít ke světlu a narodit se z ducha. Temnota se neosvítí tím, že sama vytvoří světlo, ale tím, že ho přijme.

Nikodém jako Izrael a všichni Ježíšovi učedníci musí konfrontovat své očekávání mocného Mesiáše s vyvýšeným Synem člověka. Nikodém je vzorová postava Izraele a každého, kdo hledá světlo života. Zatímco na začátku přichází v noci, na konci přijde při západu slunce, aby uložil tělo vyvýšeného Syna člověka do temnoty hrobu. Noc, která touží po slunci, ho přijme až tehdy, kdy ono samo vstoupí do temnot.

Mistře atd. Nikodém nazývá Ježíše „Mistrem“. To není obyčejný kolega: ví, že „přišel od Boha“ jako Mojžíš (Ex 4,8), a když vidí jeho znamení, vyvozuje z toho, že „Bůh je s ním“. Poznává v něm Mistra a Mesiáše, který je osvědčený Bohem.

Neříká, co od něj žádá. V jeho konstatování je překvapení člověka, který se setkává s naplněním naděje Izraele: Ježíš je Mesiáš, zahajovatel Božího království na zemi. Z Ježíšovy odpovědi je zřejmé, že Nikodém se mlčky táže na způsob, jak lze do tohoto Království vejít. Jako bohatý mladík tuší, že mimo zachovávání Zákona, který vždycky dodržoval, je nutné ještě něco jiného, aby měl věčný život (srov. Mk 10,17-22 par.).

v. 3: Amen, amen, pravím ti. Ježíš odpovídá s božskou autoritou. Zdvojené „amen“ (= vpravdě) je pro Janovo evangelium typické (srov. 1,51; 3,3.5.11; 5,19.24.25; 6,26.32.47.53; 8,34.51.58; 10,1.7; 12,24; 13,16.20.21.38; 14,12; 16,20.23; 21,18). Když mluví prorok v Božím jménu, říká: „Slovo Boží“. Když mluví Bůh sám v první osobě, říká: „Amen, vpravdě“. Začíná tu první z mnoha rozhovorů Janova evangelia. Jejich funkcí je zapojit čtenáře. Ježíš je Slovo a jeho partnerem jsem já, kdo to čtu, v kterém Slovo působí přesně to, co říká: rozhovor mi vypráví a tímto vyprávěním mě proměňuje.

jestliže se nenarodí někdo. Řecké sloveso znamená jak „narodit se“, tak „být zrozen“. Italský překlad dává přednost druhému významu, pasivnímu, odkazujícímu na toho, který dává život (passivum divinum). Nikdo se přece nerodí sám nebo sám od sebe. Toto slovo přichází postupně osmkrát. Kdo je zrozen, uvidí konečně tvář toho, kdo ho zrodil: je to základní událost, která působí, že člověk vypadne[2] z matky a existuje odděleně od ní jako její dítě.

znova (řec. anóthen, pozn překl.). Toto řecké slovo znamená jak „znova“, tak „shora“. Proto je mezi Ježíšem a Nikodémem nejednoznačnost. Nikodém chápe Ježíšova slova jako narození „znova“. To je veliká touha člověka, sen o věčném mládí, počátek zklamání a frustrací. Ježíš naopak mluví o tom, že je třeba se narodit „shora“, což spočívá v přijetí daru Božího synovství, přijití na světlo jeho věčné lásky k nám. Tato láska je touha Boha po nás, Boha, který nás miluje a chce nám předat svůj život.

Existuje zrození zdola, z těla, které nám dává život, jenž je společný všem živočichům. Ale existuje také zrození shora, které pochází z „vidění“ tváře toho, jenž rodí. Toto narození nám dává život plně lidský: činí nás dětmi, které poznávají svůj původ a vstupují s ním do vztahu lásky.

Ježíš chce dovést Nikodéma nad zákon, který říká, co máme dělat. Život není produktem našeho konání. Nikdo „se neudělá sám“: každý je synem, zplozeným od někoho jiného. A stává se sebou až tehdy, když vidí a věří v lásku, která ho plodí. Jinak nemá svou identitu a bude bez konce hledat, zda by ji mohl nalézt někde jinde. K velké škodě své i ostatních. Je totiž nemožné stvořit se sám, stejně jako je nemožné se sám milovat: je to vždycky někdo jiný, kdo mě plodí a miluje. Jen když přijmeme, že jsme zplozeni a milováni, stáváme se sami sebou, schopnými plodit a milovat, podobnými tomu, který nás zplodil. Chtít být matkou/otcem sebe sama – Oidipův komplex je také Adamovým hříchem –, znamená zničit sebe a všechny autentické vztahy k druhým.

To, co platí pro lidský život obecně, platí také pro život duchovní. Nikdo se nemůže stát Božím dítětem tím, že nepřestupuje žádný jeho příkaz (srov. Lk 15,29!); jeho úsilí mu nikdy neumožní se stát takovým. Stane se jím ale tehdy, když bude schopen poslouchat a zachovávat jeho Slovo, když se dozví, že je synem, který je milován od věčnosti.

Existuje náboženský život zdola, který není k ničemu: co je tělem, zůstane tělem. Jen ten, kdo je zrozen shora, má věčný život: co je z Ducha, je Duch (srov. v. 6).

Ježíš přivádí Nikodéma za zákon, až k samému prameni života: k daru nového srdce a nového ducha, o kterém mluvili proroci a o kterém ví i farizej (srov. Ez  6,26n; Jer 31,31nn). Vejít do Božího království není dílo lidské, ale je to Boží dar.

nemůže spatřit Boží království. Kdo nemá nové srdce, zůstává v noci, v nemožnosti žít a milovat, z které člověka usvědčuje zákon. „Boží království“ je výraz, který se v Janově evangeliu vyskytuje pouze zde a ve v. 5. Jestliže je Bůh matka/otec, pak jeho Království je láska odpovídající Synu. do tohoto Království svobody vchází ne ten, kdo se ho snaží dobýt, nýbrž ten, kdo přijímá, že je synem, kdo se stává jako dítě (srov. Mt 18,3 par.), synem v Synu. Pak bude schopen přijmout také bratra. Bratrská láska je tím místem, kde se uskutečňuje láska k Otci.

v. 4: jak se může člověk narodit, když je starý? atd. Nikodém ukazuje neschopnost starého člověka vejít podruhé do mateřského lůna a znovu se narodit. To je pravda: člověk, zvlášť když je starý, musí umřít. Nový člověk se nerodí tak, že vejde do matky, ale že se obrátí k Otcovu srdci. Člověk se narodí sám sobě tehdy, když ví, že je milován takový, jaký je; jen láska ho přivede ke světlu pravdy o sobě.

v. 5: jestliže se nenarodí někdo z vody a z Ducha, nemůže vejít do Božího království. Nelze vejít do lůna matky, ale do království Otce: jen tak jsme syny. Jestliže matku potřebujeme pro biologické zrození, svobodnou Otcovu lásku potřebujeme k tomu, abychom se narodili jako lidé. Zrození, o kterém mluví Ježíš, není z těla, zdola, ale shora, z Ducha. Ježíšův křest bude vedle křtu z vody – která je u Jana symbolem života (4,14-17; 7,37-39; srov. Ez 36,25-27) – také křtem v Duchu, který je božským ohněm lásky (srov. 1,33). Člověk totiž existuje jako osoba tehdy, když je milován: rodí se z rány srdce toho, který ho přijímá a nechá ho vejít do sebe a miluje ho takového, jaký je, odlišného od sebe. V tomto smyslu také Eva, žena, je zrozena z Adama, muže. A jen za těchto okolností se také Adam probudí ze spánku (srov. Gn 2,18nn). Člověk totiž přichází do plného světla tehdy, když sám miluje.

Boží Duch, který se při stvoření vznášel nad vodami (Gn 1,2), bude na nás vylit z vyvýšeného Syna, aby nám dal nový život.

v. 6: co se narodilo z těla, je tělo atd. Tělo v protikladu k duchu označuje to, co nás připodobňuje zemi: to, co je slabé, porušitelné a smrtelné. Zato Duch je to, co nás činí příbuznými Bohu: trvalá síla životního principu. Od samého začátku je člověk složen z hlíny a z božského dechu (Gn 2,4nn), ze země a z nebe. Země může žít jen z nebe.

v. 7: nediv se. Jak nežasnout nad tím největším zázrakem, nad překvapením, že vidím světlo, že existuji?

musíte se narodit znova („shora“, pozn. překl.). Oním „vy“ jsme s Nikodémem my všichni v protikladu k Ježíši, který je od věků Otcovým Jednorozeným. „Je třeba“, abychom byli zrozeni shora; proto „je třeba“, aby on byl vyvýšen (v. 14). Naší potřebě světla odpovídá jeho potřeba nás osvítit. „Narodili jsme se proto, abychom byli zrozeni“, abychom se narodili shora.

v. 8: vítr vane, kam chce (v řečtině pneuma znamená „vítr“ i „duch“, pozn. překl.). Zde je „duch“ chápán v původním smyslu: vítr, který vším hýbe a všechno oživuje, jakoby tajemný Boží dech nad vesmírem. Nikdo ho nevidí; a přesto každý zakouší jeho účinky a slyší ho znít ve všech věcech. Je jako tajemství „Slova“, život všeho, co existuje: nevidíme ho, ale slyšíme jeho „hlas“ skrze mudrce a proroky, kteří svědčí o světle.

Život nikdo nevidí; ale on působí, že existujeme, vidíme, chápeme a milujeme každou skutečnost. O větru nevíme, odkud přichází a kam jde; podobně ani o Ježíši (srov. 2,9; 4,11; 6,5; 7,27). Proto se ho ptáme, kde bydlí, abychom také my setrvali u něho a nalezli domov, z kterého pocházíme (srov. 1,38n).

tak je to s každým, kdo se narodil z Ducha. Každý z nás, kdo přijímá Ježíše, se stává jako on, syn, který požívá život Otce. Je to on, kdo nám dává moc stát se Božími dětmi (1,12). K tomuto světlu přichází ten, kdo přijímá „hlas“ svědka, aniž zaměňuje „hlas“ za „Slovo“ (srov. 1,23nn).

v. 9: jak se to může stát? Po objasnění víceznačnosti, že se nejedná o opakované narození, ale o zrození shora, Nikodém předkládá pochybnost o možnosti tohoto narození. Pro člověka je to skutečně nemožné, ale ne pro Boha (srov. Mk 10,27 par.; Lk 1,37; Gn 18,14).

v. 10: ty jsi v izraelském národě učitel a to nevíš? Znalec Písem by měl vědět, že Duch, princip stvoření, je proroky mocně přislíben pro nové stvoření. Ale člověk může znát Zákon a přitom neznat Ducha, který ho oživuje; může zachovávat všechna přikázání, ale vyhýbat se lásce, která je přikázáním ve vlastním slova smyslu. Lásku totiž poznává ne ten, kdo se snaží milovat až k vyčerpání, ale kdo pokojně přijímá, že je milován.

v. 11: amen, amen, pravím ti. Začíná Ježíšův monolog před Nikodémem („pravím ti“), který hned zmizí ze scény, aby se ztratil mezi posluchači (srov. v. 12: „mluvil jsem k vám“).

mluvíme o tom, co známe atd. Od tohoto okamžiku Ježíš odhaluje tajemství, jak dochází k tomuto zrození shora. Říká: „Mluvíme, známe, svědčíme a viděli jsme“, protože je to Syn, který mluví o tom, co zná, a svědčí o tom, co viděl. Slovesa jsou v množném čísle, protože s ním tu jsou také učedníci, kteří viděli jeho slávu (2,11) a kteří pokračují v jeho svědectví. Mezi nimi je také evangelista a jeho komunita (srov. 20,30n).

v. 12: když jsem k vám mluvil o věcech pozemských atd. Ježíš nazývá pozemskými věcmi to, co řekl o zrození z těla a o nutnosti zrození z Ducha. O tom přece mluví Zákon a proroci, kteří se nazývají „pozemskými“, protože jsou svědky světla, které je od věků přítomné ve stvoření v izraelských dějinách. Ti propůjčují hlas touze Ducha, který je v každém člověku. Jestliže člověk nevěří tomuto hlasu, neuvěří ani Slovu, které nám zjevuje věci nebeské. Zákon totiž není v nebi, ale je blízko každému člověku (srov. Dt 30,12nn).

Věci „nebeské“ jsou však zjeveny Synem, který sestoupil z nebe. Ježíš chce otevřít Nikodéma, učitele zákona, daru Ducha, který živočišný člověk nechápe (srov. 1 Kor 2,14).

v. 13: nikdo nevystoupil do nebe atd. Kdo vystoupil do nebe a sestoupil z něj dolů (Př 30,4), anebo kdo si osvojil Moudrost, aby ji snesl z oblak (Bar 3,29; Mdr 9,16nn)? Nikdo nemůže jako Adam, titáni nebo Prométeus vystoupit do nebe, aby se zmocnil nebeských věcí nebo ohně. Samo nebe však sestupuje na zemi, aby nám darovalo sebe. Bůh je láska, která sestupuje v Synu ke všem bratřím. Být synem není předmět kořisti, ale dar lásky.

Vyvýšený Syn člověka – nad ním je otevřené nebe, a to jak pro sestupování, tak pro vystupování (1,51) – je jediný, kdo nám může zjevit Slávu a vyprávět nám o Otci. V něm se uskutečňuje sestupování Boha k lidem a vystupování lidí k Bohu.

To „vystupování do nebe“, o kterém se tu mluví, není nanebevstoupení vzkříšeného Ježíše k Otci; pro Jana je to spíš jeho „vyvýšení“ (srov. v. 14).

v. 14: jako Mojžíš vyvýšil na poušti hada. Lidu uštknutému hady Mojžíš ukázal bronzového hada vyvýšeného jako korouhev (Nm 21,8): „Kdo se obrátil k tomu znamení, nebyl zachráněn tím, co viděl, ale tebou, zachráncem všech“ (Mdr 16,7). Kdo pohlédl nahoru, byl uzdraven od smrtelného jedu. Kdyby se Eva při hadově našeptávání místo útěku od Boha a skrývání se před ním podívala „vzhůru“ k němu, její i naše dějiny by byly určitě úplně jiné.

tak musí být vyvýšen Syn člověka. „Je třeba“, abychom se narodili shora: proto „je třeba“, aby Syn člověka byl „vyvýšen“. „Vyvýšen“ znamená také „oslaven“ (v Iz 52,13 stojí tyto dva termíny vedle sebe). Ano, Ježíš je Mesiáš, jak si to Nikodém myslí, ale není takovým Mesiášem, jak si to myslí: je Mesiáš, protože je vyvýšen na kříž jako bronzový had na kůlu.

Tři předpovědi vyvýšení Syna člověka, které nacházíme u Jana (3,14; 8,28; 12,32), odpovídají třem předpovědím jeho smrti a vzkříšení, které nacházíme v ostatních evangeliích. Ale u Jana je kříž představen jako sláva už od začátku, zatímco u synoptiků až na konci (srov. Mk 15,39 par.).

Zde se praví, že od vyvýšeného Syna člověka obdržíme věčný život; v 8,28 se říká, že poznáme „Já-jsem“; v 12,32, že všichni budeme k němu přitahováni. Kontemplováním Ukřižovaného jsme „zbaveni jedu“ hadovy lži, která nás obrala o poznání Otce a zahnala nás od něj pryč. V něm poznáváme pravdu o Bohu a o sobě: on nás miluje a my jsme láska, kterou on má k nám. Když obrátíme svůj pohled na toho, kterého jsme probodli (19,37), objevíme u kříže tuto pravdu, která nás osvobodí (8,32), a narodíme se shora. Jako Eva, snoubenka, se rodí z boku spícího Adama, tak nové lidstvo, nevěsta z krve svého Pána, se rodí z láskyplné rány svého Boha.

Ukřižovaný se přirovnává k vyvýšenému bronzovému hadu: v něm vidíme zlo, které nám způsobil had, ale také dobro, které pro nás chce Bůh. On je přece beránek, který nese hřích světa (1,29), když se sám stává prokletím a hříchem (Gal 3,13; 2 Kor 5,21), aby nám zjevil svou bezpodmínečnou lásku. Když ho vidíme na kříži, nemůžeme už pochybovat.

„Had“ a „mesiáš“ mají navíc v hebrejštině stejnou číselnou hodnotu: součet jejich písmen je 358. „Mesiáš“ má ale jedno písmeno navíc, to nejmenší ze všech, které visí nahoře: jod, kterým začíná „Jméno“ (JHVH, pozn. překl.). Ve vyvýšeném Mesiáši vidí člověk kromě všeho zla také svrchované dobro; v něm se Boží Jméno zjevuje světu: vystupuje z temnot a vychází na světlo vlastní identity, kterou právě zlo zakrývalo.

Boží spása neignoruje zlo. To by byla falešná. Ona ho naopak božským způsobem přijímá – z lásky. A přemáhá ho odpuštěním, kde všichni, od nejmenšího pod největšího, poznáváme, kdo je Pán (Jer 31,34).

v. 15: aby každý, kdo věří. Cílem jeho vyvýšení, které nám dává poznat „Já-jsem“ (8,28) a přitahuje nás k němu (12,32), je přilnutí k němu, který je pramen života.

měl skrze něho život věčný. Věčným životem, darem, který Bůh dává každému člověku v Synu člověka, je Duch, láska mezi Otcem a Synem, vlastní Boží život.

v. 16: neboť tak Bůh miloval svět. Bůh od věků miluje svět, i když svět ho odmítá. Otcova láska je nezištná a bezvýhradná. Syn, který ho zná a žije z něho, o něm svědčí na kříži. Tento verš nám představuje střed Janova evangelia, které nás chce dovést k obdivnému vyznání: „My jsme poznali a uvěřili v lásku, kterou má Bůh k nám.“ Ano, „Bůh je láska“ (1 Jan 4,16). Jen v tomto světle můžeme správně pochopit celé zjevení a opravit každý jeho výklad.

že dal svého jednorozeného Syna. Proč Otec posílá Syna? Nemohl přijít a stát se tělem on sám? Dal nám Syna, protože jenom v něm, který miluje tak, jako je sám milován, vidíme naši identitu Otcových synů.

Ježíš jako Syn žil to, k čemu jsme také my povoláni, abychom žili: „synovství“ a z něho vyplývající bratrství. On nás miluje tou láskou, kterou Otec má k němu (15,9), a ujišťuje nás, že Otec nás miluje jako jeho (17,23) láskou, která tu je už před založením světa (17,24).

aby žádný, kdo v něho věří atd. Spása znamená věřit v ukřižovaného Ježíše, vyvýšeného Syna člověka: on je Slovo – světlo a život každého člověka –, které se stalo tělem, aby nám vyprávělo o absolutní Otcově lásce. V něm nám byla dána naše synovská identita, takže jsme tím, čím jsme. Mimo něj jsme tím, čím nejsme, nicota sebe samých. Proto přijmout jeho, Syna, znamená najít sebe; odmítnout ho znamená sebe ztratit.

v. 17: aby svět odsoudil. Syn má Otcův soud. Přichází s bičem do chrámu ne proto, aby soudil nebo zavrhl tento hříšný svět. Přišel, aby ho spasil právě „očištěním“ chrámu, tím, že oddémonizuje svým křížem ďábelský obraz, jaký má člověk o Bohu a o sobě. V něm, „vyvýšeném“, máme pravé poznání jeho i sebe, které nám zcizila hadova ústa. Tím „bičem“, který očišťuje chrám, je jeho kříž.

Spása nebo záhuba není božské předurčení. Bůh všechno stvořil pro život a v jeho tvorech není smrtelný jed, pokud jsme si ho neopatřili sami, když věříme místo jemu svým strachům (srov. Mdr 1,12n; 2,24). Ale zatímco my jsme opustili jeho, pramen živé vody (Jer 2,13), on nás neopustil; naopak, zjevil nám svou lásku tím největším a nepochybným způsobem, když se vydal za nás záhubě. V Synově opuštěnosti na kříži (srov. Mk 15,34 par.) není už žádná opuštěnost opuštěností: v každém ztraceném vidí Otec svého Syna, který z každé ztracenosti činí příbytek Slávy.

v. 18: kdo v něho věří, není souzen. Přilnout k němu je pravá „svatost a spravedlnost“: znamená to žít ze Syna jako synové, mít účast na společné slávě Otce a Syna.

kdo nevěří, už je odsouzen atd. Kdo nevěří v absolutní lásku, nabídnutou vyvýšeným Synem člověka, vylučuje se z lásky a života. Kdo se nepřipojí k Synu, popírá svou realitu syna.

Rozhodnutí víry vzhledem k Ježíšovu „tělu“ nás rodí shora: to je život věčný. Prolog neříká, že kdo ho odmítne ve svědectví moudrých a proroků, bude souzen. Naopak, Slovo se stalo tělem, aby zachránilo tento svět, který nepřijal světlo a došel zatracení v temnotě. Proto každý člověk jako Nikodém, i když se ocitá uprostřed nejistot a nesnází, je přiváděn skrze poznání Syna ke zrození shora. Smyslem lidských dějin je zjevování Syna, jeho růst až do plné podoby (Ef 4,13), aby Bůh byl všechno ve všech (1 Kor 15,28). Ano, je-li pravda, že zjevení jsou dějiny a tělo, je stejně pravda, že dějiny a tělo jsou zjevováním stále většího Boha.

v. 19: soud pak záleží v tomto: světlo přišlo na svět atd. Pro toho, kdo zná Slovo učiněné tělem, a přesto ho nepřijímá, soud znamená, že dává přednost temnotě před světlem, smrti před životem. Soud nad člověkem koná sám člověk, a ne Bůh.

Jak je možné odmítnout světlo, které člověk jednou poznal? To je tajemství! Přijetí lásky je určitě vždycky svobodný úkon. Ale může svoboda odmítnout lásku, je-li skutečně „osvobozena“ od otroctví nevědomosti a strachu?

protože jejich skutky byly zlé. Tyto „zlé skutky“ se udávají jako příčina, ne jako důsledek odmítnutí. Může víra záviset na skutcích, takže ten, kdo je dobrý, je dobře disponován a věří, zatímco ten, kdo je zlý, je disponován špatně a nevěří?

Bezesporu jsme ospravedlněni vírou, a ne skutky (Gal 2,16). Nemůže to být jinak, protože kořenem každé spravedlnosti je přijetí nezištné Boží lásky k nám. A přece je pravda, že „Bůh nikomu nestraní, ale v každém národě je mu milý ten, kdo se ho bojí a dělá, co je správné“ (Sk 10,34n); a stejně je na druhé straně pravda, že člověk může držet pravdu uvězněnou v nespravedlnosti (Řím 1,18). Ve skutečnosti člověk věří a miluje to, co považuje pro sebe za dobré. Oko přivyklé temnotě je zraňováno světlem, pro které bylo stvořeno. Dokud náš rozum a naše vůle zůstanou otroky lži a strachu – a neřesti, která je živí –, nemůžeme přijít k pravdě a lásce.

Jan zde chce říct, že před jakýmkoli naším skutkem a rozhodnutím týkajícím se víry je tu temná zlovolnost, která vede k nedůvěře a nevíře. On nechce zlo vysvětlovat. Jednoduše konstatuje, že tu je, a odhaluje ho. Ono je ve skutečnosti lží a přichází na světlo jen v přítomnosti pravdy. Temné skutky, o kterých evangelista mluví, jsou tedy hřích nevíry, dílo zlého, otce lži a vraha od počátku (8,44), který nám brání být syny Abraháma, otce věřících.

Pro Nikodéma jako pro všechny lidi je ta bolestná námaha, která ho vyvádí na světlo, pozvolná. Dojít k pravdě je cesta postupného osvobozování, maličkých kroků. A to působí samo Slovo. Ano, jen když člověk dojde ke světlu, a ne dřív, dostane se ven z temnoty.

v. 20: každý totiž, kdo páchá zlo, nenávidí světlo. Nenávist ke světlu, ovoce strachu, je zapříčiněno zlem, které pácháme; a to zase zjevuje nenávist, která ho předchází.

aby jeho skutky nebyly odhaleny. Zlo touží zůstat skryté, aby nebylo usvědčeno, podobně jako lež, která nechce být odhalena jako lež. Už od Adama je tu odpor, který se projevuje dědičně a prosákl do našeho životního prostředí, který nám brání uvěřit v Boží lásku k nám. Tento podvod ustoupí až v přítomnosti kříže: poznáváme „Já-jsem“ (8,28) a jsme k němu přitahováni (12,32). Tehdy umírá starý člověk a rodí se člověk nový. Ale starému člověku se těžko umírá! V každém z nás je vnitřní boj (srov. Řím 7,17nn): zápolíme mezi lží a pravdou, strachem a důvěrou, sobectvím a láskou. Jsme ale soudci: můžeme den za dnem přisoudit vítězství tomu, komu chceme. Náš svobodný úsudek můžeme vynášet, na začátku aspoň částečně a poté stále víc, jen v té míře, v jaké poznáváme pravdu lásky, která nás osvobozuje. Proto je důležité zvednout zrak a upřít ho na vyvýšeného Syna člověka.

v. 21: kdo však jedná podle pravdy, jde ke světlu. Konat pravdu je opakem „konání zla“ nebo „zlých skutků“. Ale abychom mohli konat pravdu, musíme ji nejprve znát. Proto je třeba, aby byl Syn člověka vyvýšen: v něm vidíme lásku, kterou jsme milováni.

Věřit v Ježíše znamená „konat pravdu“ o sobě a o Bohu. Tomu, kdo se ptá: „Co máme dělat, abychom konali skutky Boží?“, Ježíš odpoví, že skutek Boží, který se líbí Bohu a který on sám koná, je věřit v Syna, poslaného od Otce (6,28nn).

aby se ukázalo, že jeho skutky atd. Skutky „vykonané v Bohu“ činí ten, kdo se spojuje se Synem a oddává se Slovu. Jsou to skutky otce Abraháma, který viděl jeho den a zaradoval se (8,56). Abrahámův skutek je totiž to, co se líbí Bohu: uvěřil v něj a bylo mu to připočteno za spravedlnost (Gn 15,6). On dělá opak toho, co učinil Adam, který Bohu nedůvěřoval. Nevíra je ta nejtěžší nespravedlnost: popírá podstatu Boha a člověka, jeho otcovství a naše synovství.

Kdo věří v Syna, ten se narodil shora, z vody a z Ducha, a přešel od skutků, které Zákon odsuzuje, k novému životu Božího syna (srov. Gal 5,18-23). Tento nesnadný Ježíšův rozhovor s Nikodémem představuje postupné osvěcování Slovem, aby ho dovedl na světlo, vycházeje z toho, co už ví, a aby ho přivedl k tomu, co ještě neví, třebaže po tom touží. Ale Nikodém ještě není schopen k víře dojít. Bude muset nejprve uvidět vyvýšeného Syna člověka, aby ho mohl přijmout.

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji noc, ve které Nikodém přichází k Ježíši.

c. Prosím o to, co chci: pochopit a přijmout tajemství vyvýšeného Syna člověka jako nepochybné znamení Boží lásky ke mně.

d. Sklízím z toho ovoce, poslouchám každé Ježíšovo slovo Nikodémovi.

Nepřehlédni

- mnoho jich uvěřilo v jeho jméno; ale Ježíš se nikomu nesvěřoval

- Nikodém, farizej a představený židů, přichází k Ježíši v noci

- uznává ho jako učitele, který přišel od Boha: je to Mesiáš, Bůh s námi

- jestliže se člověk nenarodí shora, nemůže vidět Boží království

- rozdíl mezi narodit se znovu a být zplozen shora

- být zrozeni z Ducha je zaslíbení proroků

- nikdo nevystoupil do nebe, jen ten, který sestoupil z nebe

- vyvýšený bronzový had a vyvýšený Syn člověka

- kdo věří v něho, má život věčný

- tak Bůh miloval svět, že dal svého jednorozeného Syna

- Syn nepřišel, aby svět odsoudil

- kdo věří ve vyvýšeného Syna, není souzen

- soud znamená nepřijmout lásku, kterou člověk poznal

- překážky k dosažení svobody uvěřit

- nenávist a láska ke světlu.

4. Texty k prohloubení

Žl 27; 131; Mdr 9; Mk 10,17-31; 10,13-16; Gal 5,1nn; Flp 3.

1 V italštině slovní hříčka: com-promette (= „zavazuje se“) – promette (= „slibuje“), pozn. překl.

2 V italštině slovní hříčka: ac-cadimento (= „událost“) = cadere fuori dalla madre (= „vypadnout z matky“), pozn. překl.

7. Otec miluje Syna. Kdo věří v Syna, má život věčný

Jan 3,22 – 4,3

3,22 Potom odešel Ježíš se svými učedníky do judské země. Tam s nimi pobýval a křtil.

3,23 Ale i Jan křtil v Ainonu blízko Salimu, protože tam bylo hodně vody, a lidé přicházeli a dávali se křtít.

3,24 Jan totiž ještě nebyl uvržen do žaláře.

3,25 Tu mezi Janovými učedníky a (nějakým) židem vznikl spor o očišťování.

3,26 Přišli k Janovi a řekli mu: „Mistře, ten, který byl na druhém břehu Jordánu u tebe a o kterém jsi vydal svědectví, on sám křtí a všichni jdou k němu!“

3,27 Jan odpověděl: „Nikdo si nemůže nic vzít, není-li mu to dáno z nebe.

3,28 Vy sami mi musíte dosvědčit, že jsem řekl: ‚Já nejsem Mesiáš, jsem poslán před ním.‘

3,29 Ženich je ten, kdo má nevěstu; ale přítel ženichův, který je s ním a slyší ho, srdečně se raduje z ženichova hlasu. A tak je má radost dovršena.

3,30 On musí růst, já však se menšit.

3,31 Kdo přichází shora, je nade všemi; kdo pochází ze země, je pozemský a mluví pozemsky. Kdo přichází z nebe, je nade všemi;

3,32 svědčí o tom, co viděl a slyšel, ale jeho svědectví nikdo nepřijímá.

3,33 Kdo však jeho svědectví přijal, dotvrdil tím, že Bůh je pravdivý.

3,34 Vždyť ten, kterého poslal Bůh, mluví slova Boží; (Bůh) mu totiž dává Ducha v míře neomezené.

3,35 Otec miluje Syna a všechno mu dal do rukou.

3,36 Kdo věří v Syna, má život věčný; kdo však odpírá věřit v Syna, nespatří život, ale zůstává na něm Boží hněv.“

4,1 Jakmile se Pán dověděl, že farizeové uslyšeli, jak Ježíš získává a křtí více učedníků než Jan

4,2 – ačkoli Ježíš sám nekřtil, ale jeho učedníci –

4,3 opustil Judsko a odešel zase do Galileje.

1. Poselství v kontextu

„Otec miluje Syna. Kdo věří v Syna, má život věčný,“ říká Jan Křtitel jako ozvěnu slov, která právě zvěstoval Ježíš. Svědek světla v nich přijímá svědectví a koná vyznání víry, ke kterému v předchozím úryvku nedošlo. Ježíš, Syn, nám přišel zjevit Otcovu lásku. Předmětem křesťanské víry není nějaká doktrína, morálka nebo askeze: je to láska, neuvěřitelná Boží láska k nám, pramen našeho života. Láska je chléb, z kterého člověk žije a který je stále předmětem víry. Kdo nevěří, že je milován, má ve svém srdci smrt.

Tuto lásku nepřijímá Nikodém, učitel Zákona, ale Jan, poslední z proroků. Vstupní branou do tajemství Syna není samotný Zákon, ale Zákon spolu s proroctvím.

V tomto textu dominuje Jan. Ale skutečným protagonistou je Ježíš, který stojí v pozadí. Mluví se tu o něm: prorok je jen jeho hlasem.

Janovým učedníkům vadí Ježíšův veliký úspěch, který zastiňuje jejich mistra. Ten se z toho naopak raduje, když vidí naplnění svých očekávání. Prorok ví, že závist, motor lidského jednání (srov. Kaz 4,4), je principem smrti (srov. Mdr 2,24).

Tento text je srovnáním Ježíše s jeho předchůdcem: jednoho od druhého nelze oddělit, stejně jako Slovo od jeho hlasu. Také křty každého z nich, i když se od sebe liší, jeden ve vodě a druhý v Duchu (1,31-33), mají k sobě vzájemný vztah. Janův křest totiž směřuje k poznání Ježíše jako Božího beránka, který snímá hřích světa (1,29), který je navíc Božím Synem (1,34), příbytkem Ducha (1,32), jehož dává bez míry (v. 34).

Má-li Nikodém, farizej horlící pro Zákon a představitel židů, přijmout Ježíše, musí projít svědectvím Janovým: on je prorok, který otvírá věci „pozemské“, aby bylo možno přijmout věci „nebeské“ (v. 12). Smlouva, chrám a Zákon nevedou k Bohu bez prorockého slova, které označuje jeho smysl. Bez proroctví se každá instituce, a to i ta nejsvětější, včetně křesťanských svátostí, stává fetišem: smlouva zůstane bez vína, chrám bez Boha, Zákon bez Ducha. Z „pozemských znamení“, která odkazují na Boha, se stanou cílem sebe samých, znameními, která už neznamenají nic. Všechno, co existuje, je Boží dar, včetně Boha. Ale každý dar se může stát modlou, a to i sám Bůh. Prorok, nositel Slova, které svou přirozeností odkazuje k Jinému, zachycuje tento hřích, který převrátí každé dobro ve zlo. Vůči institucím je vždycky kritický: ale ne aby je zničil, nýbrž aby je dovedl k původnímu smyslu. Není tedy jenom kritik, protože instituce přijímá. Není ale také konzervátor, protože je usvědčuje z jejich odchýlení; není ani moralista, protože ohlašuje novou smlouvu a nové srdce, schopné žít podle Božího Ducha. Proroci, jejichž dědictví Jan přijímá, brání tomu, aby se instituce zbožšťovaly, a tak se postavily na místo Boha. Velmi snadno je Bůh nahrazen vlastními prožitky, činnostmi a institucemi s jejich vlastními povinnostmi a vlastním potěšením!

Jan, jak říká Ježíš v Mt 11,11-14, je největší z těch, kdo se narodili ze ženy, je cílem Zákona a proroků (srov. Mal 3,23n). Jeho velikostí je jeho vlastní nesoběstačnost: „Příliš veliký na to, aby si stačil sám“, je člověk, který přijímá dar, pro nějž byl stvořen, země otevřená nebi, konečnost rozevřená pro nekonečnost. Jan v Ježíši poznává Slovo, které dává hlasu smysl; vidí v něm svou druhou část, vytouženého Ženicha, a raduje se z něho. Ví, že v něm, Synu milovaném od Otce, mu je darováno to štěstí, které zaslíbil věrný a pravdivý Bůh. On je prototyp nejen učedníka, ale také každého člověka, který dosahuje té plnosti, po níž cítí neutišitelnou chuť.

Ani smlouva, ani chrám, ani zákon, ani žádná jiná ještě víc božská instituce na zemi nemůže nahradit Boha a darovat člověku život. Jan je svědek radikální neúplnosti: skrze člověka stvořeného v šestý den touží celý vesmír po naplnění dne sedmého a vzývá světlo svého života; ale žádná instituce mu nepomůže ho dosáhnout, jestliže neposlouchá onen „hlas“, který je v srdci každého člověka a který ho vyvádí za hranice celého tvorstva.

Janův křest, i když přichází dřív, je představen jako současný křtu Ježíšovu. Což znamená, že nejen první učedníci, ale také my dnes musíme projít Janem a přijít k Ježíšovi: nebeských věcí dosáhneme skrze věci pozemské, s Bohem se setkáme prostřednictvím toho, co je vpravdě lidské.

Tento text má strukturu podobnou jako text předchozí. Vyprávění (vv. 22-26a) uvádí dialog (vv. 26b-30), který vzápětí vyústí do monologu (v. 31-36), kde si Jan přisvojuje slova, kterými se Ježíš zjevil Nikodémovi (vv. 3-21): on je skutečně hlas, který rozeznívá Slovo.

Hlavním tématem je Ježíšův křest, umístěný na začátku a na konci (3,22n; 4,1n): zrodit se shůry neznamená nic jiného než přijmout jako Jan zjevení, v kterém se Ježíš ukázal Nikodémovi.

Ježíš je Ženich, ten, který přichází z nebe, svědek Otce, jednorozený Syn, ve kterém Bůh ukazuje pravdu všech svých zaslíbení. Oddat se mu znamená mít věčný život. To je vyznání křesťanské víry. Nikodém, učitel Zákona, bude schopen ho vykonat, až vyslechne proroka Jana.

Církev v následování prorokova znamení vydává svědectví o Ježíši a oddává se mu coby Otcem milovanému Synu. To je ten „křest“, který otevírá člověka daru Ducha a rodí ho shora jako jeho nevěstu.

2. Četba textu

v. 22: Potom. Evangelista chce spojit scénu s Nikodémem a scénu s Janem Křtitelem. Po konfrontaci se Zákonem nyní přichází konfrontace s proroctvím.

Nikodéma, který přišel v noci, Ježíš zve, aby přišel ke světlu. Jeho nabídka nyní nachází odpověď v Janovi, prorokovi, který káže obrácení a čeká na Ženicha. Křest ve vodě ho připravil na křest v Duchu.

odešel Ježíš. To je světlo, které přichází v temnotách (srov. 1,5.9), Slovo, které přichází do vlastního (1,11): nejprve do Jeruzaléma, a nyní do judského kraje.

a křtil. Praví se tu, že Ježíš křtil. Potom se upřesní, že vlastně křtili jeho učedníci (srov. 4,2). Text chce srovnat křest Janův se křtem Ježíšovým a ukázat, že je mezi nimi souvislost, ale také rozdíl. Současně na samotném Janovi ukazuje, jak se znovu rodí shora skrze víru, která mu umožňuje oddat se Synu milovanému Otcem.

v. 23: ale i Jan křtil atd. Nyní už není na druhé straně Jordánu (1,28), ale v Ainonu (= „prameny“), kde se skrze „množství vod“ vstupuje do zaslíbené země. Také v Ježíšově přítomnosti Jan dál křtí. Jeho křest není zbytečný; představuje stále trvající podmínky pro setkání s Pánem: jeho cílem je zjevit Božího beránka, Božího Syna (1,29.34). Nemá naplnění sám v sobě, ale v očekávání druhého, Jiného.

Rituál jako každá instituce bez proroka, který by ho otevřel jeho smyslu, zůstane neplodný a mrtvý: nepřináší zrození shora.

Na místě, kde prorok křtí, je „hodně vody“. Džbány pro očišťování naopak byly a zůstanou samy o sobě stále prázdné. Naplní je Slovo (srov. 2,6n).

v. 24: Jan totiž ještě nebyl uvržen do žaláře. Ale brzy bude, a tak anticipuje úděl toho, o kterém svědčil (srov. Mk 6,17-29 par.).

v. 25: vznikl spor atd. Janovi učedníci začínají spor s nějakým „židem“. Jiné kodexy praví „s židy“.

o očišťování. Tato diskuse se týká „očišťování“ obecně. Jedná se o rituály k očištění od hříchů. Ale Janův křest není obyčejným očistným rituálem: je také obrácením a očekáváním Ducha. Zato Ježíšův křest bude přímo darem Ducha. Je tu tedy souvislost, ale také významový rozdíl téhož úkonu.

Různými rituály, společnými všem náboženstvím – stejně jako asketickými cvičeními, lidskými technikami a usilovnými snahami o zrození shora –, nelze dosáhnout nebe. Jsou nezbytné, ale nedostatečné: vyjadřují touhu, ale nejsou schopny ji uskutečnit. Jan, mudrc a prorok, to ví: je si vědom svých mezí a ví, že rituál je znamením touhy, která se naplní, až když mu jiný vyjde vstříc. Existuje přirozená nábožnost, společná všem kulturám, která je kladná jen v té míře, v jaké se neuzavírá do sebe a zůstává otevřená Božímu daru. Jinak se převrátí v magii.

v. 26: přišli k Janovi atd. Jen Jan, prorok, mluví o pravém smyslu institucí a rituálů. Místo aby se pozemské věci staly modlami, jeho slovem odkazují na věci nebeské. Bez něho se náboženská praxe redukuje na formalismus bez vztahu k Bohu; stává se svrchovanou bezbožností.

on sám křtí. Jan o něm řekl: „Hle, beránek Boží“ (1,29). Jeho učedníci nepochopili smysl jeho křtu a považují Ježíšův křest za nekalou konkurenci.

všichni jdou k němu. Na počátku jen dva, Ondřej a ten druhý učedník, zachytili Janovo znamení (1,35nn); nyní jsou to „všichni“. „Jít k němu“ znamená věřit v něho, Božího Syna, a získat věčný život.

v. 27: nikdo si nemůže nic vzít atd. Jako první věc Jan poznává, že „přijít k Ježíši“ je dar z nebe (srov. 6,37-39), který přináší „zrození shora“. Nad Ježíšem se totiž otevřelo nebe a sestoupil Duch, který na něm zůstává (1,32).

v. 28: vy sami mi musíte dosvědčit atd. Jan není Mesiáš (1,20-25) – to učedníci dobře vědí –, ale byl poslán před ním (1,23.29), jako svědek světla, hlas Slova.

v. 29: Ženich je ten, kdo má nevěstu. Ježíš není pouhým prostředníkem nové smlouvy s Bohem, jako byl Mojžíš smlouvy staré. On je Ženich, sám Bůh: „Tvým ženichem bude tvůj stvořitel“ (srov. Iz 54,5). Titul „ženich“, použitý jen na Boha, je nyní použit na Ježíše (srov. 2 Kor 11,2; Mt 22,2n; 25,1; Ef 5,25-33; Zj 19,7; 21,2).

přítel ženichův. Jan je přítel, který připravuje nevěstu na setkání s Ženichem. On je totiž prorok: díky jeho kritickému slovu se chrám, Zákon a rituál neuzavřou do sebe, ale odkazují na Boha.

je s ním a slyší ho, srdečně se raduje atd. Zaslíbení se naplňuje v příchodu Ženicha. Prorok se raduje, když slyší jeho hlas, jako Abrahám, který uviděl jeho den a zaradoval se (8,56).

Jan místo smutku z Ježíšova úspěchu jásá jako při prvním setkání s ním (srov. Lk 1,41). Vidí, že se naplnilo jeho poslání proroka: zprostředkovat setkání se Ženichem.

v. 30: on musí růst. „Je třeba“, aby Ježíš rostl, dokud nebude „vyvýšen“ (3,14). Pak potáhne všechny k sobě (12,32) a naplní se v něm požehnání dané Adamovi: „Ploďte a množte se“ (Gn 1,28).

já však se menšit. Jeho umenšování se není zmizení, ale uskuteční jeho poslání. Je nezbytné se umenšovat a stávat se maličkými, abychom nechali místo pro Toho, který přichází.

v. 31: kdo přichází shora atd. Jan odtud do v. 36 vydává svědectví o Ježíši před Nikodémem.

kdo pochází ze země atd. Zemí je Mojžíš a proroci (v. 12). Od nich pochází Zákon (1,17) a svědectví o světle (1,6-9). Nejsou však ani život, ani světlo. Co se narodilo z těla, je tělo (v. 6). Od Ježíše pak přijímáme milost za milostí (1,16), protože on je světlo a život: od něj dostáváme dar Ducha, který nás plodí shora a činí z nás Boží syny.

Země nemůže vystoupit do nebe, ale může ho očekávat a přijmout, protože on sestupuje shora dolů.

v. 32: co viděl a slyšel. Jednorozený Syn, Slovo od věků obrácené k Otci, se nyní obrátilo také k nám a svědčí nám o tom, co nikdo nikdy neviděl (1,18). On totiž mluví o tom, co dobře zná (v. 11).

ale jeho svědectví nikdo nepřijímá. Jestliže si jeho učedníci stěžují, že „všichni“ jdou za Ježíšem (v. 26), Jan si stěžuje, že Ježíše „nikdo“ nepřijímá. Místo smutku z Ježíšova úspěchu se rmoutí z toho, že tento úspěch není příliš veliký.

v. 33: kdo však jeho svědectví přijal. Slova „svědectví“, „dávat/přijímat“, „dotvrdit“, „být pravdivý“, odkazují na smlouvu. Přijmout Ježíšovo svědectví znamená zpečetit smlouvu s Bohem, a tak stvrdit, že je pravdivý a věrný svému zaslíbení. V něm přijímáme nové srdce, protože on nám dává Ducha bez míry.

v. 34: vždyť ten, kterého poslal Bůh atd. Boží vyslanec už není jen prostředníkem smlouvy: je sám účastníkem smlouvy, jednorozeným Synem, Slovem, které vyjadřuje Boha, samotným Bohem, který se spojuje se svým lidem.

Bůh mu totiž dává Ducha v míře neomezené. Tato smlouva není stvrzena písmeny vyrytými do kamene, ale Duchem živého Boha (2 Kor 3,3), vylitým do našich srdcí (Řím 5,5b). Synův Duch přebývá v jakémkoli Synově příbytku.

v. 35: Otec miluje Syna (srov. 5,20). Bůh tak miloval svět, že dal jednorozeného Syna (v. 16), řekl Ježíš Nikodémovi. V tom, který přináší svým bratřím Otcovu lásku, rozpoznává Jan Otcem milovaného Syna (srov. 10,17). „Otec miluje syna“, je nejběžnější tvrzení, jaké jen může existovat; ale je také nejvíc zapomínané a už od samého začátku nesmírně vyprázdněné od svého obsahu!

všechno mu dal do rukou. „Ruka“ znamená moc: všechno je v jeho ruce jako v ruce Otcově (srov. 10,28-29; 10,17; 13,3; 17,2). Syn dostává darem to, co Otec je a co dává: Otec se v lásce celý daruje a Syn všechno ve stejné lásce přijímá.

v. 36: kdo věří v Syna. Věřit v Syna znamená oddat se Ježíši, přebývat v něm tak, jako on přebývá v nás (Pavel by řekl „být v Kristu“) a přinášet ovoce jeho lásky (15,5).

má život věčný. Být v něm znamená žít z jeho vzájemné lásky s Otcem, která je Božím životem. V Synu se nejen dětmi nazýváme, ale skutečně jimi jsme (1 Jan 3,1).

kdo však odpírá věřit v Syna atd. (řec. sloveso má také význam „neposlouchat“, pozn. překl.). Poslouchání jeho slova v nás působí, že on přebývá v nás a my v něm. Kdo ho neposlouchá, vylučuje se z něho, který je jeho životem. Naše rozhodnutí se pro Ježíše nebo proti němu, Synu, je „soud“, který si my sami vyřkneme nad sebou: znamená to přijmout nebo odmítnout naši identitu synů, naši realitu, že jsme lidé.

zůstává na něm Boží hněv. Jestliže někdo neposlouchá Syna, jeho Duch v něm nepřebývá: je příbytkem hněvu, protože přišel o život, po kterém stále touží a který patří k jeho přirozenosti. Ten život není předmětem, který by se dal ukořistit, jak se o to pokusil Adam: je to dar synovství, který nám Otec dává ve svém Synu.

V tomto Křtitelově monologu dostává svůj „hlas“ Slovo, které se vyslovilo v Ježíši před Nikodémem. Je to první vyznání úplné víry v Ježíše. Jan se pro nás stává nejen svědkem světla, ale také způsobu, jak ho máme přijmout, abychom se sami stali světlem.

v. 4,1: jakmile se Pán dověděl atd. Některé rukopisy mají: „Jakmile se Ježíš dověděl“. Farizeové se začínají Ježíšovým úspěchem znepokojovat. Považují ho za hrozbu. Zatímco Jan relativizoval Zákon tím, že ho otevřel daru Ducha, Ježíš jde ještě dál: dává bez míry toho Ducha, kterého Zákon dát nemůže, ale kterého také podle proroků vyžaduje. Abychom byli zrozeni shora, k tomu nestačí zachovávat Zákon a náboženské praktiky. Jenom zákon svobody (srov. Jak 2,12), kterým je Synova láska, nám dává Boží synovství.

v. 2: ačkoli Ježíš sám nekřtil. Po opakovaném tvrzení, že Ježíš křtil (vv. 22.26), se nyní upřesňuje, že nekřtí on, ale jeho učedníci. Jejich křest je totiž křest Syna, který nás noří do Otcovy lásky a rodí nás v syny.

v. 3: opustil Judsko atd. Po událostech v Judsku, Jeruzalémě a chrámě, srdci izraelských institucí, se Ženich nyní vrací do Galileje, kde vykonal počátek svých znamení (srov. 2,1nn). Bude procházet Samařskem, aby dal také Samaritánům spásu, která pochází ze Židů (srov. 4,22), a zakotví v Káně, kde zahájil svatbu s Židy. Tam daruje život synu jednoho pohana (srov. 4,46nn).

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji břehy na vodu bohatého Jordánu, kde se křtí.

c. Prosím o to, co chci: poznat lásku Otce k Synovi a spojit se se Synem, abych žil jeho láskou.

d. Kontempluji osoby: kdo jsou, co dělají, co říkají.

Nepřehlédni

- diskuse Janových učedníků s jedním židem o očišťování

- nelibost Janových učedníků nad tím, že všichni jdou za Ježíšem

- Janova odpověď a radost z Ženichova hlasu

- srovnej Janův a Ježíšův monolog (vv. 13-21 a 31-36).

4. Texty k prohloubení

Žl 45; Oz 2,21-25; Iz 61,10 – 62,12; Mt 11,2-5.

8. Kdybys znala Boží dar

Jan 4,4-42

4 Musel projít Samařskem.

5 Přišel tedy k samařskému městu zvanému Sychar, blízko pole, které kdysi odkázal Jakub svému synu Josefovi.

6 Tam byla Jakubova studna. Ježíš, unavený chůzí, posadil se – tak (jak byl) – u té studny. Bylo kolem poledne.

7 Tu přišla jedna samařská žena navážit vodu. Ježíš jí řekl: „Dej mi napít.“ –

8 Jeho učedníci totiž odešli do města, aby koupili něco k jídlu. –

9 Samařská žena mu odpověděla: „Jak to? Ty, Žid, žádáš o napití mne, Samaritánku?“ Židé se totiž se Samaritány nestýkají.

10 Ježíš jí na to řekl: „Kdybys znala Boží dar a (věděla), kdo ti říká: ‚Dej mi napít‘, spíše bys ty poprosila jeho, aby ti dal živou vodu.“

11 Žena mu namítla: „Pane, vždyť ani nemáš (vědro), a studna je hluboká. Odkud tedy chceš vzít tu živou vodu?

12 Jsi snad větší než náš praotec Jakub, který nám dal tuto studnu a sám z ní pil i jeho synové a jeho stáda?“

13 Ježíš jí odpověděl: „Každý, kdo se napije této vody, bude zase žíznit.

14 Kdo se však napije vody, kterou mu já dám, nebude žíznit navěky, ale voda, kterou mu dám já, stane se v něm pramenem vody tryskající do života věčného.“

15 Žena mu řekla: „Pane, dej mi tu vodu, abych už nikdy neměla žízeň a nemusela sem chodit čerpat.“

16 Ježíš jí řekl: „Jdi, zavolej svého muže a zase přijď sem.“

17 Žena mu odpověděla: „Nemám muže.“ Ježíš jí na to řekl: „Správně jsi odpověděla: ‚Nemám muže‘;

18 pět mužů už jsi měla, a ten, kterého máš teď, není tvůj muž. To jsi mluvila pravdu.“

19 Žena mu řekla: „Pane, vidím, že jsi prorok!

20 Naši předkové uctívali Boha tady na té hoře, a vy říkáte: ‚(Jen) v Jeruzalémě je to místo, kde se má Bůh uctívat.‘“

21 Ježíš jí odpověděl: „Věř mi, ženo, nastává hodina, kdy nebudete uctívat Otce ani na této hoře, ani v Jeruzalémě.

22 Vy uctíváte, co neznáte, my uctíváme, co známe, protože spása je ze Židů.

23 Ale nastává hodina – ano, už je tady –, kdy opravdoví (Boží) ctitelé budou Otce uctívat v duchu a v pravdě. Vždyť Otec si vyžaduje takové své ctitele.

24 Bůh je duch, a kdo ho uctívají, mají ho uctívat v duchu a v pravdě.“

25 Žena mu řekla: „Vím, že má přijít Mesiáš, nazvaný Kristus (Pomazaný). Ten, až přijde, oznámí nám všechno.“

26 Na to jí řekl Ježíš: „Já jsem to, který s tebou mluvím.“

27 Právě tehdy se vrátili jeho učedníci a divili se, že mluví se ženou. Přesto však se nikdo nezeptal: „Co jí chceš?“ nebo „Proč s ní mluvíš?“

28 Žena tam nechala svůj džbán, odešla do města a řekla lidem:

29 „Pojďte se podívat na člověka, který mi řekl všechno, co jsem udělala. Snad je to Mesiáš?“

30 Vyšli tedy z města a šli k němu.

31 Mezitím ho učedníci prosili: „Mistře, najez se!“

32 On jim však řekl: „Já mám k jídlu pokrm, který vy neznáte.“

33 Učedníci se mezi sebou ptali: „Přinesl mu někdo něco jíst?“

34 Ježíš jim řekl: „Mým pokrmem je plnit vůli toho, který mě poslal, a dokonat jeho dílo.

35 Říkáte přece: ‚Ještě čtyři měsíce, a nastanou žně.‘ Hle, říkám vám: Zvedněte oči a podívejte se na pole: jsou už bílá ke žním.

36 Ten, kdo žne, už dostává svou mzdu a shromažďuje úrodu pro věčný život, takže se raduje zároveň rozsévač i žnec.

37 V tom je totiž pravdivé přísloví: ‚Jiný rozsévá a jiný sklízí.‘

38 Já jsem vás poslal sklízet, na čem jste nepracovali. Jiní pracovali, a vy sklízíte (plody) jejich práce.“

39 Mnoho Samaritánů z toho města v něj uvěřilo pro řeč té ženy, která svědčila: „Řekl mi všechno, co jsem udělala.“

40 Když tedy ti Samaritáni k němu přišli, prosili ho, aby u nich zůstal. Zůstal tam dva dny.

41 A ještě mnohem víc jich v něj uvěřilo pro jeho řeč.

42 Té ženě pak říkali: „Věříme už nejen proto, žes nám to pověděla, vždyť sami jsme ho slyšeli a víme, že je to skutečně Spasitel světa.“

1. Poselství v kontextu

„Kdybys znala Boží dar,“ říká Ježíš Samaritánce. Prosí ji: „Dej mi napít“, aby ona sama ho požádala: „Dej mi tu vodu.“ Je to voda živá: láska Otce a Syna, kterou Ježíš s žízní touží darovat každé sestře a bratru.

Po setkání bez místa a času a po dalším nočním setkání s člověkem Zákona, po chvíli s prorokem je tu nyní polední setkání se samařskou ženou. To není jen ženská verze téže cesty víry. Zatímco Nikodém a Jan představují putování Izraele, které je typicky náboženské, tato žena představuje univerzální cestu, která vychází ze všem společné „žízně“ a z „vody“, která ji utiší. Také ten, kdo zná Zákon a proroctví, přijde k Bohu jen skrze žízeň svých nejhlubších tužeb.

Po prologu, který je chválou na Slovo (1,1-18), se protagonistou evangelního vyprávění stává voda, původce života. Ale není voda jako voda, protože není život jako život. Existuje totiž voda stojatá, mrtvá, a voda jiná, kterou hýbe dech lásky, a ta prýští do života věčného. V 1. kapitole je voda Janova křtu a voda křtu Ježíšova, konaného v Duchu; v 2. kapitole se mluví o vodě k očišťování a o dobrém víně; ve 3. kapitole je narození z vody a narození z Ducha; a nyní, ve 4. kapitole, vidíme Ježíše a ženu, kteří spolu hovoří o žízni a vodě; v 5. kapitole u rybníka Betzatha máme uzdravení jednoho z mnoha „uschlých“, čekajícího na zázračnou vodu, která se vrátí na scénu v kapitole 7. po obdarování chlebem. Spolu s vodou se mluví také o vzduchu a o ohni, o duchu a o světle. Což není člověk zemí, zadělanou vodou a oživenou dechem Boha, který ho chtěl mít podobného sobě, aby měl podíl na jeho radosti? Není žízeň člověka štěstím a plností bytí s tím, jehož je součástí?

Setkání Ježíše se ženou se odehrává o samotě. Skutečnost, že s ní Ježíš mluví, vyvolává údiv v ní samé, a potom i v učednících (srov. vv. 9.27). Učitel nemluvil s ženou na ulici; dokonce i svou ženu oslovoval jen v intimním prostředí domova.

Ke studni se chodí časně ráno a k západu slunce, kdy není takové horko. Proč tato žena přichází v poledne, kdy má jistotu, že nepotká jiné ženy? Po jaké vodě touží v hodině horka a žízně? Otázka, se kterou se na ni Ježíš obrací, jí připadá zvláštní. Zní jako záminka k tomu, aby se k ní mohl dostat blíž. Pochopila to dobře. Je to vlastně začátek dvoření se. U studny praotce Jakuba se jedná o nevěstu Ráchel (Gn 29,9nn; srov. Gn 24) a Mojžíš se u ní ucházel o sedm Reuelových dcer, z nichž si pak vzal Zipporu (Ex 2,10-22). Ale Ježíš na rozdíl od nich se neprojevuje silou a odvahou. Unavený a opuštěný u studně zjevuje svou slabost. Také on má žízeň jako žena, která přichází, aby si nabrala vodu.

Jako na jiných místech evangelia, zde dokonce ještě ve větší míře, je každé slovo přinejmenším skrytou narážkou na něco jiného, nebo je přímo zjevně víceznačné. Neporozumění v základu slouží k tomu, abychom si porozuměli. Otvírá totiž horizont pro něco jiného: jestliže jsme připraveni na novost, pak nedorozumění jsou počátkem porozumění mezi lidmi[1]. Není tedy třeba mít strach: i když mohou vyvolávat uzavřenost v obranném nebo útočném postoji, jsou ve skutečnosti plodným místem poznání, lásky a života.

Text začíná hříčkou s víceznačností slova voda (vv. 7nn). Vedle studny s přirozenou vodou je tu studna Zákona, jejíž voda je slovem života. Ale je tu také hluboká studna, kterou je ta žena a její srdce, které odkazuje na ještě propastnější tajemství, v kterém pramení každá existence. A tak kromě vody, která tiší fyzickou žízeň, existuje ještě voda jiná, kterou ta žena, třebaže měla už šest mužů, ještě nenašla. To je voda, po které žízní také Ježíš: láska mezi Ženichem a nevěstou. Po vodě se víceznačnost týká také jejích mužů a jediného manžela (vv. 16nn); od nich se poté přejde k tématu různých míst a způsobů klanění se Bohu (vv. 20nn), aby text konečně dospěl k pokrmu, žni a sklizni (vv. 27nn). Voda a chléb, láska a Bůh jsou základní potřeby, první místo nedorozumění a očekávání mezi lidmi. Různá témata tu jsou těsně propojena řetězcem obrazů odkazujících jeden na druhý v přesném řádu, kde obraz následující rozvíjí ten, který ho předchází. Každá víceznačnost ústí do posledního pochopení člověka Ježíše, který je nejprve poznáván jako ten, který dává živou vodu (v. 15), potom jako prorok (v. 19), následně jako Mesiáš a Já-jsem (v. 26) a konečně jako spasitel světa (v. 42).

Tato scéna je setkáním muže a ženy: stojí tu proti sobě dvě touhy, každá z nich je žízní po tom druhém a vodou pro druhého.

Úvodním tématem, rozvíjeným pak v různých variacích a narážkách, je téma vody, prvopočátečního mateřského symbolu, která dává život. Ale život je láska, kterou je Syn milován Otcem a sám miluje své bratry. Jako ona žena nezná tu vodu, tak je pro učedníky neznámý chléb, z kterého žije Ježíš.

Jak bylo řečeno, ta žena není jen „ženskou“ verzí přístupu k Bohu: je spíš vzorem každé zkušenosti víry jako osobního setkání lásky s Jiným. Spása světa, která pochází ze Židů, prochází Zákonem a proroky, ale ještě hlouběji a obecněji žízní a vodou, touhou po plném životě, který je společný každému člověku.

Obrazy a symboly, které vstupují do hry, jsou působivé a vypovídají samy sebou: žízeň a voda, muž a žena, ženich a několik manželů, chrám v Duchu a v pravdě a různé jiné chrámy, pokrm a Boží vůle, namáhavé setí a radostná žeň. To jsou základní skutečnosti, které každý zná a nad kterými dochází k nedorozumění. Každý totiž s nimi má omezenou a svou vlastní zkušenost, která se liší od zkušenosti jiných lidí. Slovo, které nás činí podobnými Bohu, je vždycky poněkud víceznačné: člověk jím dává skutečnosti různé významy a sděluje je druhým. Jestliže podám koze rudou růži, ta ji bezpochyby sežere, aniž řekne slovo o jejím významu. Ale pro nás, pokud jsme se nestali pouhými konzumenty věcí a zážitků, je to jiná otázka. Botanik růži zařadí, zahradník ji pěstuje, květinář ji prodává… a ten, kdo je zamilovaný, ji daruje své ženě. A ta ji nesní, ani nezařadí, ani nepěstuje, ani neprodá: raduje se z ní jako ze znamení toho, co dává její existenci světlo. Kolik různých reakcí a básní může inspirovat jedna růže!

Toto vyprávění je příběhem lásky, rozhovorem, ve kterém chce Ježíš dovést ženu k poznání jeho daru. Ženich je na cestě: přichází zdaleka a hledá nevěstu. Ta ho konečně, když ho opustila za svítání hned první den, nachází znovu o poledni, o šesté hodině, té „hodině“, kdy všechno bylo dokonáno (srov. 19,30).

Poté, co se zjevil Nikodémovi a byl přijat Janem, opouští Syn Judsko: jeho pokrmem je konat vůli Otce, který miluje svět a který ho poslal, aby svět spasil. Tím pokračuje ve svém díle, když všem dává živou vodu, která pochází od Židů – hojná jako ta, která prýští tam, kde v něm Jan poznal milovaného Syna. Tato živá voda, která dává život shora a tiší žízeň všech, přichází nyní z Judska do hor nevěrného a modlářského Samařska, aby nato dospěla v galilejské Káně k jednomu pohanovi (srov. vv. 43nn). Nová smlouva, nový chrám a nový zákon, o kterých se mluvilo v předcházejících kapitolách, docházejí naplnění v daru Syna.

Toto vyprávění je rozhovorem Slova s posluchačem, kterého představuje žena. Vystřídala mnoho mužů, ale nepotkala ještě Ženicha, po kterém ostatně žízní. A ten Ženich, pramen živé vody, ji potkává u studně.

Je tu mnoho narážek na Starý zákon. V první řadě stojí prorok Ozeáš, který říká, že Hospodin svou nevěrnou snoubenku potáhne a dovede do pouště, bude mluvit k jejímu srdci a obnoví zpěv jejího mládí. Tehdy ho bude oslovovat „Můj Ženichu“ a zapomene na jména model, za kterými chodila jako nevěstka. V té době Hospodin uzavře všeobjímající smlouvu, jako byla smlouva s Noemem: ona pozná Hospodina a její země ponese hojnost vína, oleje a obilí. Ta, která byla nemilovaná, bude konečně milována; ta, která „nebyla mým lidem“, bude nyní Hospodinem oslovována jako „můj lid“, a ona mu odpoví: „můj Bože“. Tak prorokoval Ozeáš v Samařsku (srov. Oz 2,16-25).

Toto vyprávění je postupná cesta, která vrcholí v poznání spasitele světa. Otvírá se s Ježíšem až o šesté hodině, když je unavený z cesty a vyprahlý žízní, a tak se posadí u studny. Hodina, únava, žízeň a to místo připomínají jeho utrpení, kdy z jeho otevřeného boku vytryskne krev a voda (vv. 4-6). Žena přichází ke studni a Ježíš se s ní dává do řeči: jeho žízeň je utišena, když žena začne mít žízeň po vodě, kterou jí on žíznivě touží dát (vv. 7-15). A když se žena otevře daru, začne řeč o různých mužích, které měla, ale kteří její žízeň neutišili; a také ten, kterého má nyní, kdy přichází ke studni, není jejím manželem. Ježíšova slova jsou zdvořilou narážkou na její milostná zklamání. Jeho záměrem není ji odsoudit, ale poukázat na žízeň, kterou nemůže utišit nic kromě daru, který jí Ježíš chce dát (vv. 16-18). Žena v něm tedy poznává proroka a ptá se ho, jak se může setkat s Bohem, Ženichem: kde je možné se mu klanět? Ježíš jí oznamuje, že nadchází hodina, a „nyní“ už je tu, kdy Mesiáš je přítomný – je to on sám, který s ní mluví! – a s ním se zahajuje nový kult Otce, v Duchu a v pravdě (vv. 19-26). Jakmile žena přijala Ježíšovo zjevení, opustí studnu a džbán a rozběhne se do města, aby rozhlásila svůj objev (vv. 27-30). Mezitím přicházejí učedníci, kteří se vzdálili, aby koupili jídlo; Ježíš jim mluví o svém pokrmu Syna, kterým je Otcova láska, již má donést bratřím. To, co se teď děje, ta bohatá žeň Samaritánů, kteří k němu přicházejí, je ovocem jeho misie (vv. 31-38). Zástupy se vydávají z města ke studni a nacházejí dar: čerpají z pramene živé vody a uvěří v něho, spasitele světa (vv. 39-42).

Tento rozhovor bez narušení plynulosti přechází od vody, kterou je láska, k Ženichovi, kterým je Pán, dále ke kultu Otce, který se koná v Duchu a v pravdě, a konečně ke skutečnému pokrmu, kterým je naplnění Otcova poslání.

Ježíš je pramen živé vody, Ženich, který hledá nevěrnou nevěstu, aby jí daroval svou lásku. V něm se uskutečňuje pravý kult: láska k Otci, která živí lásku k bratřím, aniž činí rozdíly mezi náboženstvími, národnostmi nebo kulturami.

Církev jako samařská žena nachází v Ježíši Ženicha, který ji vykupuje z jejích selhání a daruje jí svého synovského Ducha, aby milovala Otce a bratry. Křtitel a Nikodém představují touhu člověka po Bohu. Zde dochází k velikému obratu: této ženě se ukázala touha Boha po ní.

2. Četba textu

v. 4: Musel projít Samařskem. Procházet Samařskem nebylo nutné. Ježíš mohl jít normální cestou Zajordánskem, a tak se vyhnout nevěrné zemi. „Musel“ má v evangeliu velmi silný teologický význam s odkazem na vyvýšeného Syna (srov. 3,14.30; 9,4; 10,16; 12,34; 20,9), místo, kde „je třeba“ se klanět Otci (srov. vv. 20.24).

Samařsko je součástí někdejšího severního království, které bylo heretické a schizmatické. V roce 930 př. Kr. se za krále Jeroboama oddělilo od Judska a v roce 722 př. Kr. bylo kolonizováno Asyřany; tuto událost lze považovat za začátek samařského synkretistického náboženství. „Bylo třeba“, aby Ženich prošel Samařskem, aby se setkal se ztracenou nevěstou: „je třeba“, aby se Syn vydal vstříc svým vzdáleným bratřím a přivedl je do jedné Otcovy rodiny. Tato jeho cesta je cestou misionářskou.

v. 5: přišel tedy k samařskému městu atd. Sychar, pravděpodobně řecky zkomolené Sichem, odkazuje na začátek dějin spásy: je to první kousek zaslíbené země, kam přišel otec Abrahám; tam, u doubravy Moria, vystavěl oltář Hospodinu, který mu obnovil zaslíbení (Gn 12,6n). Sichem je ale zejména spojen s Jákobem. Zde se mluví o pozemku, který získal po dobrodružném setkání s Ezauem (Gn 33,19), bratrem, který se mu chtěl pomstít za výsměch spojený s prvorozeneckým právem. Jákob ho potom daroval Josefovi (Gn 48,22), milovanému synovi, zachraniteli bratří. Vzpomínka na Jákoba, otce dvanácti kmenů, je odkaz na společné dějiny ještě před rozdělením. Narážka na Josefa je působivá: „Vysvlečte Josefa a najdete Ježíše.“ Jeho příběh bratřími na smrt nenáviděného syna, který obnoví porušené bratrství, předjímá příběh Ježíšův. V Sichemu, který připomíná šechem, rameno, výběrovou část obětovaného zvířete, byl Josef pohřben (Joz 24,32), a tam byla obnovena smlouva s rozhodnutím neopouštět Hospodina a nesloužit jiným bohům (Joz 24,14-28). Právě na tomto pozemku dochází k setkání Ženicha s nevěstou. Studna, u které se setkává Ježíš se Samařankou, je skutečně hluboká; hluboká jako stará paměť, z které prýští dějiny praotců.

v. 6: tam byla Jakubova studna (řec. pégé = „pramen“, pozn. překl.). Pramen – o studni se bude mluvit později – umožňuje žít. Je to místo setkávání a střetávání, tužeb a sporů, lásky a bojů. Ze studny prýští a roste život, který je možný díky vodě: kolem studny vyrůstají příbytky, procházejí cesty a budují se města.

Použití slova „pramen“ místo „studna“ může připomínat zázrak, který podle jedné rabínské legendy vykonal Jakub, když způsobil, že voda přetékala přes roubení studny.

Kromě toho se vypráví, že Izrael při svém putování pouští nalezl „studnu, o které Hospodin řekl Mojžíšovi: ‚Shromáždi lid, a já mu dám vodu.‘ Izrael tehdy zazpíval tuto píseň: ‚Vytryskni, studno; zazpívejte jí! Studno, kterou knížata vyhloubila, kterou urození v lidu vyvrtali žezlem, svými holemi.‘ Pak z pouště putovali do Mattany“ (Nm 21,16-18). Řecký překlad Septuaginta místo „poušť“ čte „studna“, a slovo mattana překládá jako „dar“. Můžeme říct, že Izraelité došli od studně k daru! Targum komentuje, že ta studna prýštila, když Izrael zpíval, a šla spolu s lidem, stoupala s ním do hor a sestupovala do údolí, obcházela tábor a všechny napájela, každému se nabízela přímo před vchodem do jeho stanu. Pavel, který na tuto tradici naráží, říká, že Izraelité v poušti „všichni pili stejný duchovní nápoj; pili totiž z duchovní skály, která je doprovázela, a tou skálou byl Kristus“ (1 Kor 10,4).

Studna je symbolem Zákona, z kterého prýští životní moudrost. V mesiášských dobách budou ze Siónu proudit stálé toky vody (Zach 14,8), z chrámového boku bude vytékat mohutná řeka, jejíž vody ozdraví Mrtvé moře a obdaří zemi trvalými plody (Ez 47,1-12).

Zatímco „studnou“ je Zákon daný Mojžíšovi, „darem“ je Ježíšův Duch, z kterého dostáváme milost za milostí (1,17). V Ježíšově rozhovoru se Samařankou dochází k přejití od studny k daru, od Zákona k evangeliu, od námahy k nezištnosti toho, co Syn nabízí svým bratřím.

unavený chůzí. Zde je Ježíš krásně představen jako unavený člověk, který je zmožen cestou. „Je třeba“, aby Syn, vyslaný od Otce, navštívil své bratry: na této své misii zakouší námahu (srov. v. 38), smrtelnou námahu, která ho dovede k tomu, že „bude vyvýšen“.

posadil se – tak jak byl – u té studny. Připomíná Mojžíše při jeho příchodu do midjanské země, když ho farao chtěl dát zabít (Ex 2,15). V 1,51 se Ježíš ztotožnil s „Jakubovým žebříkem“; v 2,21 s chrámem. Nyní, aby překryl vše předchozí, stává se pramenem na Jákobově pozemku, z kterého bratři čerpají spásu: to on může utišit každou jejich žízeň (srov. 7,37-39). Řeka, která všechny očišťuje a oživuje, bude proudit z jeho otevřeného boku (srov. 19,34).

bylo kolem poledne. Je poledne, hodina, kdy bude Ježíš odsouzen na smrt a začne poslední námaha jeho cesty (19,14). Zde u studně jako v galilejské Káně se anticipuje hodina, v které se voda stává svatebním vínem (2,4). Je to ta hodina, která „už je tady“ (v. 23), kdy je Otec uctíván v Duchu a v pravdě.

v. 7: tu přišla jedna samařská žena. Zatímco Nikodém přišel v noci (3,2), tato žena přichází přímo uprostřed dne. Přichází načerpat a najde pramen vody živé, která člověka rodí shora a přivádí ho do světla. Říká se, že přichází ze Samařska, a ne z města Sychar: je totiž symbolem celého samařského lidu.

Ježíš jí řekl: Dej mi napít. Jako si Jákob u studny namlouvá budoucí nevěstu (Gn 29,2-10), tak k sobě Pán přitahuje a svádí nevěstu, která ho ještě nezná (srov. Oz 2,16). Prosí ji o službu: žízní po tom, aby byl přijat. Žena může tuto jeho potřebu uspokojit. A když bude přijat, sám navěky utiší žízeň té, která přišla ke studni. On žízní po tom, aby mohl utišit její žízeň: tiší ji svou žízní po ní a sám se napájí její žízní po něm. Z jeho únavy a z jeho žízně o šesté hodině bude prýštit voda, která posílí všechny (19,28.34).

Také my, když půjdeme jako ta žena ke studni, najdeme jeho, pramen, který žízní po tom, aby nám dal vodu, lásku, která má potřebu milovat a být milována. Prosbou „Dej mi napít“ ukazuje svou nouzi, abychom také my objevili naši nouzi a poprosili ho: „Dej mi tu vodu.“ Tak přecházíme od „studně“ k „daru“. Počátkem všeho je pokora Pána, který od věků prosí člověka, aby ho miloval (Dt 6,4nn). Jestliže ho milujeme, nacházíme svůj život, a jeho žízeň se utiší. Ježíš na rozdíl od proroků nezačíná usvědčováním z chyb; jednoduše ukazuje svou žízeň. Zavádí svůj přístup, který nezačíná u vědomí viny nebo strachu ze smrti, z kterého je sestehováno tolik temné nábožnosti, ale od prosluněné touhy po lásce a životě, kterou má on a kterou máme i my, skrytou za našimi projevy nespokojenosti a selháními.

v. 8: jeho učedníci atd. Jeho učedníci odešli, aby nakoupili jídlo. Jako je tu voda, kterou ta žena nezná, tak je tu pokrm, který neznají učedníci (v. 32) a který bude darován v 6. kapitole. Ježíš zůstává se ženou sám: je to setkání dvou samot, dvou žízní, které se vzájemně objevují.

v. 9: Jak to? Ty, Žid atd. Žena mu v úžasu připomíná, že on je Žid, a ona Samařanka. Židé se Samařanům vyhýbají. Ani se nesníží k tomu, aby pili z jednoho džbánu, a tak se znečistili. Navíc mu připomíná, že ona je žena. Jak to, že tento muž nic nevyžaduje, ale prosí ji o službu? Co sleduje? Tak přemýšlí ta žena, která se v mužích vyzná. Čtenář zase vidí, že Ježíšův postoj překonává konvence a sestupuje na hlubší rovinu, plně lidskou: vyjadřuje jeho potřebu. Ideologické ploty mezi ženou a Ježíšem padají: setkávají se na žízni, která je všem společná. Dialog, zvláště náboženský, je už od začátku překroucený a skončí špatně, pokud vychází z jiných předpokladů, než je tento.

v. 10: kdybys znala Boží dar. Ježíš vyvolává v rozhovoru kvalitativní skok. V Janově evangeliu je dvojice sloves znát/neznat častá. Tato žena jako všichni ostatní nezná Boží dar. V naší žízni se projevuje jeden klam: všichni chceme štěstí, které pochází z lásky. Ale to není mzda, která by se dala odpracovat, jak to dělají nábožní lidé, kteří s námahou čerpají ze studny Zákona. Živá voda, po které žízníme, je Boží dar, sám Bůh, který se dává darem: je to láska Otce, který tak miluje svět, že dává svého Syna (3,16), aby se v něm každý stal synem. Naše žízeň se utiší až tehdy, když poznáme Otcovu lásku k nám: člověk žije a miluje v té míře, v jaké poznává, že je přijímán a milován. To je ten dar, pro který se Ježíš snaží otevřít srdce Samařanky, aby ho o něj poprosila. Jen tak jí ho může dát.

kdo ti říká atd. Kdo ji prosí o napití, je ten, skrze něhož všechno existuje (1,1-4). Žádá o pohostinnost, aby mohl utišit svou žízeň, v níž touží dát nám svůj život. Živou vodu nedává studna, ani chléb z nebe nedává Mojžíš, nýbrž Otec, který daruje Syna (6,32). Abychom se tomuto daru otevřeli, je z jeho strany zapotřebí mnohem větší námahy, než byla ta, kterou vynaložil otec Jákob, aby odvalil kámen, jenž přikrýval otvor veliké studny, u které potkal Ráchel (Gn 29,10). To bude to namáhavé úsilí jeho paschy, kterou má ve své lidské slabosti projít: odvalit kámen od hrobu, který nás odděluje od života (20,1).

v. 11: Pane, vždyť ani nemáš vědro atd. Občas se tážeme, zda je Bůh schopen odpovědět na naše požadavky; někdy si myslíme, že jiní lidé to znají lépe než on. Ta žena ví, s jakou námahou se čerpá voda z hluboké studny. Ptá se, odkud pochází voda, kterou Ježíš slibuje. Ještě neví, že existují různé vody, stejně jako jsou různá narození: jedno zdola, ze studny, a druhé shora, z nebe. Voda je život: avšak to, co se narodilo z těla, je tělo, a co se narodilo z Ducha, je Duch (3,6).

v. 12: jsi snad větší než náš praotec Jakub atd. Ta žena má tušení, že Ježíš je větší než praotec Jakub. Ona zná dar studny, ale neví ještě o daru mnohem větším, daru Boha jako Otce. Zná vodu, kterou pili Jakubovi synové a stáda, ale ne tu, kterou pijí Boží děti.

v. 13: každý, kdo se napije této vody, bude zase žíznit. „Ti, kdo ze mě pijí, budou mít ještě žízeň,“ praví Moudrost (Sir 24,20). Zatímco hmotná voda žízeň uhasí, voda Zákona naopak vyvolává neuhasitelný hlad a žízeň: hlad a žízeň po Bohu. Jen setkání s ním nasycuje a dává život, protože člověk umírá hladem a žízní. V člověku je jedna touha, kterou ani celý svět nemůže utišit. I když člověk dosáhne všeho, bude to pro něj stále ještě ničím: „Všechno je marnost!“ Pružina touhy je totiž jakési „víc“, které je otevřeno do nekonečna; bez ní touha vyhasne a přestane být touhou. Toto „víc“ (v latině se říká magis) je „majestát“ (maiestas, což se odvozuje od magis) člověka, ono kvalitativní víc, nevyplnitelné ničím kvantitativním, což tvoří rozdíl mezi touhou a instinktem, mezi lidským a živočišným rodem. Člověk je „živočich toužící“. A Ježíš přišel, aby v něm oživil ty nejhlubší touhy, vyhaslé zklamáními a strachy.

v. 14: kdo se však napije vody, kterou mu dám já atd. Velkou touhou člověka je najít pramen, který uhasí jeho bažení po životě. Chtěl by trvale vlastnit tento pramen štěstí a namlouvá si, že když si uzurpuje místo Otce, bude moci disponovat počátkem života. To udělal Adam, to udělal Oidipus s tragickým důsledkem, který známe. Jedinou možností, jak žít, je přijmout, že jsme tím, čím jsme, a „poznat dar“ Otce: jsme jeho milované děti. To je naše podstata! Být syny a být milováni není něco, co by se dalo ukrást nebo zaplatit nebo vyžebrat. Je to dar: kdo si ho ukradne, popře ho, kdo si ho zaplatí, zničí ho, kdo o něj žebrá, nenajde ho.

Všichni máme určitou zkušenost tohoto daru, byť jen chvilkovou: je to ono vnitřní světlo, které se občas zažehne a nikdo ho nemůže uhasit, ono štěstí, které tryská zevnitř, onen pramen lásky, který prýští ze srdce. Poklad, který hledám, je už ve mně. Proto mé nejhlubší já je mým oknem k Bohu, kde on je mnou víc, než já sám. Když tam pobývám, nacházím radost, kterou mi nikdo nemůže dát ani vzít: jsem u pramene světla a života. Jedno základní pravidlo o rozlišování toho, co hýbá naším srdcem, praví, že „Bohu je vlastní dávat radost“ a je „vlastní Bohu a jen jemu dávat radost bez důvodu“, bez jakéhokoli zdůvodnění nebo události, která by ji způsobila. Když cítím takovou radost, je to proto, že jsem tam, kde bych měl být stále. Tím místem je mé srdce, kde láska zpřítomňuje milovaného v tom, který miluje. A právě zde nacházím toho, kterého hledám, a klaním se Bohu v Duchu a v pravdě (v. 23). Zde totiž „Já-jsem“ je doma a také já jsem sám sebou. Všude jinde jsem v neklidu a úzkosti; necítím se na svém místě.

Tou vodou, kterou Ježíš slibuje a daruje, je Duch, pramen živé vody, který prýští ze srdce každého člověka, jenž zná Otce (srov. 7,37-39): je to vzájemná láska Otce a Syna, naše společenství života s Bohem. „Nuže, vy všichni, kteří žízníte, pojďte k vodě, i když jste bez stříbra, pojďte. Proč odvažovat stříbro za to, co není chléb? Nakloňte ucho své a pojďte ke mně! Poslouchejte, a naplní vás nový život! Uzavřu s vámi věčnou smlouvu“ (Iz 55,1-3). Těm, kdo opustili jeho, „pramen vody živé, a kopali si cisterny, cisterny rozpukané, které nemohou udržet vodu“ (Jer 2,13), Pán slibuje: „S radostí budete vážit vodu z pramenů spásy“ (Iz 12,3).

Kromě studny Zákona – která se kvůli naší neposlušnosti stala cisternou prázdnou jako džbány v Káně a jako džbán té ženy – proroci mluvili o živé a čisté vodě: o Božím Duchu, který působí obnovu (Iz 36,25-27), o nekonečné lásce a něžnosti, která nevěrnou manželku vrací k věrnosti (Iz 54,1-10) a své děti činí „theodidakty“, vyučené Bohem (Iz 54,13). Už není třeba čerpat z vnější studny: každý má vnitřní pramen poznání a lásky, který mu umožňuje milovat tak, jak je sám milován. To je věčný život, který prýští už nyní. A to nyní je „teď“, kdy se setkáváme se Synem, který žízní po tom, aby nám dal živou vodu. Ta bude vytékat z rány lásky toho, kterého jsme probodli (19,34.37).

v. 15: dej mi tu vodu atd. (srov. 6,34). Žena konečně poznává svou žízeň po této vodě a prosí o ni jako o dar. Dar nemůže být ani vyroben, ani dobyt; můžeme po něm jen toužit. Navíc sama touha je tím největším darem, který nám Bůh dal: hloubí v nás propast, do které se může vylít a kterou může jen on naplnit. Žena touto prosbou konečně uspokojuje Ježíšovu žízeň, když ho žádá o to, co předtím neznala a co přesto někde v hloubce předvídala. Pochopila, že její skutečnou potřebou je Bůh: „Má duše po tobě žízní, prahne po tobě mé tělo jak vyprahlá, žíznivá, bezvodá země“ (Žl 63,2).

v. 16: jdi, zavolej svého muže atd. Nyní se mění rejstřík: hra s více významy přechází od vody k manželovi. Nové téma nově rozvíjí to předešlé. Zatímco voda je láska, ženich je ten, který miluje ženu a kterého také žena miluje. Ježíš chce tuto ženu dovést k zjištění, kdo je ten Ženich, jehož láskou je voda, která tiší žízeň. Ženichem člověka je Bůh v protikladu k mnoha manželům, do jejichž rukou ta žena padla (srov. Oz 1,2; 3,1; 2 Král 17,29-32). Proroci barvitě zaznamenali nevěrnosti nevěsty, která byla sama stále podváděna (srov. Ez 16). Zákon, který přikazuje milovat Hospodina celým srdcem (Dt 6,4nn), nás usvědčuje z prostituce s různými láskami. Proroci ale na rozdíl od Zákona, který hrozí smrtí, ohlašují odpuštění (srov. Iz 54). A i když Samaritáni považují za posvátné jen prvních pět knih Bible a nepřijímají knihy mudroslovné a prorocké, mohou s touto ženou zjistit, že jejich žízeň není utišená, že jejich touha po životě je neuspokojená.

v. 17: nemám muže. Ta žena se za svůj stav stydí a říká jen poloviční pravdu. Přes tolik manželů je její žízeň neuspokojená; chybí jí Ženich, který uspokojí její touhu být milována a milovat.

správně jsi řekla atd. Ona totiž konala prostituci s různými modlami. Ježíš na základě pravdivé části jejího prohlášení jí to dává poznat. Ale na rozdíl od proroků ji neusvědčuje z jejího omylu; naopak pozitivně poukazuje na nenaplněnost její žízně. Je to pravda: žena, která přichází se džbánem ke studni, nezná ještě radost Ženicha, i když ji hledala všude možně. Zatímco proroci usvědčují ze skrytého zla, z pokrytectví – jako i Ježíš ty, kteří se považují za spravedlivé –, Pán odstraňuje ty pocity viny, které uzavírají toho, kdo si způsobil zlo, protože v jejich frustraci poznává neutišenou žízeň po lásce.

v. 18: pět mužů už jsi měla. Ježíš jako prorok před ni staví její dřívější lásky, pět manželů, kteří ji neuspokojili. A také ten, kterého má nyní, v době, kdy přichází ke studni, není jejím manželem.

Žena neměla podle zákona právo na rozvod; jen muž mohl propustit svou manželku (srov. Dt 24,1-4). Bylo to tedy několik různých manželů, kteří jsi svedli a pak ji opustili. Ona není prostitutka: není to její vina, že ji manželé, do kterých vložila svou důvěru, zradili. Je naopak znamením její důstojnosti, že když ji neuspokojili, ona přes tolikerá zklamání nepřestala hledat vodu, po které žízní. Oni různí manželé jsou různé skutečnosti, o kterých věřila, že v nich najde to, co hledá. Ony samy nejsou zlé, ale zlo spočívá v tom, že je absolutizovala, že si z nich udělala modly. Pro modlu je typické, že svádí a klame, slibuje, ale slib nedodrží.

Co jsou ty různé modly, ke kterým se obracíme, abychom utišili svou žízeň po štěstí? Je jich právě šest! To je číslo člověka, stvořeného o šestém dni, na závěr stvoření, aby dosáhl dne sedmého, kterým je Bůh sám. První dvě modly odpovídají našim živočišným potřebám: jídlo a sex, které se stávají Cererou a Venuší. To, co má udržovat a předávat život, se stalo tím, čemu život obětujeme. Dalšími dvěma manželi po prvních dvou jsou naše potřeby typičtěji lidské: vědění a umění. Ale také ty se stávají Minervou a Martem. Naše poznání a jednání se totiž zaměřuje na ovládání a rozpoutává všeobecnou válku, v které ten druhý je nepřítelem, peklem. To, co nám Bůh daroval k tomu, abychom žili jako lidé, se stalo příčinou smrti. Pátý manžel může být konstatování, že ti první čtyři – a pod jejich vládou je celý svět – nikoho neuspokojí: jsou „marnost nad marnost“. Nezbývá než si vzít pátého manžela: zoufalství, neštěstí, nicotu. Naše epocha, alespoň tam, kde je víc věcí než tužeb, se jeví jako období pátého manžela, a ne doba Vodnáře. Úzkost, kterou zakoušíme, nás dovádí – často klikatými cestami – k manželovi šestému: hledá se život ve studni nějakého zákona, abychom unikli tomu, který slibuje život, ale dává smrt. Avšak žádný zákon není Ženichem. Právě Ježíš říká ženě, která přichází ke studni: „Ten, kterého máš teď, není tvůj muž.“ Jen Bůh je Ženich. Capacem Dei, quidquid Deo minus est non implebit: kdo může obsáhnout Boha, ten nemůže být naplněn žádnou jinou věcí, která je menší než Bůh!

Samaritánka je pozvána, aby objevila pramen života, který sedí na studni: nad Zákonem je tu ten, který Zákon dává. Náš život spočívá v lásce k němu (srov. Dt 30,20n). Jenom v jeho světle má všechno ostatní své světlo. Tak končí drama člověka, který všude hledá pokoj, ale nikde ho nenachází, dokud nepotká toho, po kterém žízní.

to jsi mluvila pravdu. Žena je zacílena k poznání skutečnosti: nemá lásku, nemá manžela. Má žízeň po něčem jiném, než co hledala a nacházela. Ježíš jí odkrývá její neuspokojenou touhu: to je její hluboká pravda, která ji otvírá kvalitativnímu skoku v jejím hledání vody, po které žízní.

v. 19: jsi prorok. Žena v něm poznává proroka, protože jí zjevuje její pravdu. Ježíš však na rozdíl od proroků rozmlouval s ženou jemně, bez sebemenší výčitky. To se ví, služebníci jsou drsnější než jejich Pán!

Poznání Ježíše coby proroka slouží k uvedení tématu pravého Božího kultu. Toto téma je totiž velice drahé prorokům, kteří odsuzují různé formy modlářství jako prostituci – z nichž nejhorší je kult pravého Boha bez lásky k němu a k bratřím. Také Samaritáni očekávali Proroka, kterého ohlásil Mojžíš (srov. Dt 18,15).

v. 20: naši předkové uctívali Boha tady na té hoře. Nejméně desetkrát se ve vv. 20-24 vyskytuje slovo „uctívat“ (v ital. textu je „adorovat“). „Adorovat“ znamená přivádět k ústům a líbat: je to společenství s předmětem vlastní touhy, jakoby jeho zvnitřnění, připodobnění se mu. Člověk žije tím, co adoruje. Adorace má co do činění s vodou a Ženichem, protože je utišením té žízně, kterou může naplnit jenom Ženich.

Hora, o které žena mluví, je Garizim, na které byla poprvé nad Izraelem vyslovena požehnání (Dt 11,29; Joz 8,33). Ta zůstává místem kultu také po vybudování jeruzalémského chrámu. A ještě víc se jím stává, když bylo Samaritánům zabráněno účastnit se obnovy chrámu nařízené Kýrem (Ezd 4,1-3). Jako Moria se stala horou Siónem, tak se Garizim ztotožnil s Betelem (viz targum Gn 28,17), kde Jakub viděl žebřík do nebe.

místo, kde se má Bůh uctívat. Je důležité, „kde“ člověk potkává Boha a kde se mu klaní: tam nachází sebe, „své místo“. Ta žena předkládá alternativu dvou chrámů, které jsou pro ni v protikladu: Garizim a Jeruzalém. Když Ježíš upřesnil, že Garizim je modlářské místo a že dům jeho Otce je v Jeruzalémě, oznámí pravé a definitivní místo kultu: novým chrámem, kde je „třeba“ se klanět, je tělo Syna člověka (2,21), který „musí“ být vyvýšen (3,16), aby z něj vytékal Duch a živá voda (19,34), která se v každém z nás stane prýštícím pramenem lásky. Tady se adoruje v Duchu a v pravdě (v. 23).

v. 21: věř mi, ženo. Slovo „žena“ znamená „nevěsta“. V tomto úryvku se vyskytuje nejméně třináctkrát. Zde ji tak pouze jednou oslovuje sám Ježíš, a tím označuje a vyvolává kvalitativní skok, který se děje v jejich vztahu. Toto oslovení je u Jana tajemné. Ježíš tak nazval svou matku, když se ho ptala, zda už nastala jeho hodina (2,4), a až ta hodina nastane, svěří jí svého milovaného učedníka (19,26). Tak osloví cizoložnou ženu (8,10) a tak se dá poznat Magdaléně v zahradě (20,13.15).

nastává hodina atd. „Hodina“ nového chrámu, anticipovaná „nyní“ (v. 23; srov. 2,4.8) pro ženu, která potkává Božího beránka (srov. 1,29), ukončuje jak modlářský kult na hoře Garizim, tak oběti v Jeruzalémě: chrámem je dům jeho Otce (2,16), který se stává chrámem „Otce našeho“, nás, kteří se mu klaníme. Otcovým domem je Syn, který říká: „Kdo viděl mne, viděl Otce“ (14,9). Proti kultu otců Ježíš staví kult Otce, který se nyní naplňuje v Synu, jenž se stává bratrem všech. Otec je pramen bratrství: proto jeho pravý kult odpovídá bratrské lásce (13,34).

v. 22: vy uctíváte, co neznáte. „Vy“ jsou Samaritáni, kteří jsou modláři, protože se klanějí tomu, co neznají (Dt 13,7). Kromě toho neznají „Otce“. O Božím otcovství se totiž pojednává víc v mudroslovných a prorockých knihách, které Samaritáni nečtou.

my. To jsou Židé. Ježíš je Žid a ztotožňuje se se svým lidem („my“), nositelem zaslíbení pro všechny národy. Největším tajemstvím zvrácenosti v dějinách je křesťanské antižidovství. Zatímco všichni, „Herodes a Pontius Pilát s pohany a izraelským lidem“ (Sk 4,27) zabili Mesiáše, křesťané, alespoň ti uvědomělí, jsou usvědčeni z hříchu ještě většího: vyhladili jsme mesiášský lid. K tomu je třeba přidat vyhlazení všech chudých kristů celé země. Co říct na všechny druhy diskriminace (rasista se nepovažuje za člověka, protože si myslí, že je jiný než ostatní, kteří jsou lidmi), o vylučování a rostoucích nespravedlnostech, kterých se dopouštíme s lehkým srdcem, o tržních zákonech, které vynalézáme a schvalujeme ke škodě chudých? Oni jsou Kristovým tělem! Ano, to co učiníme pro jednoho z jeho nejmenších bratří, děláme pro něho (srov. Mt 25,40).

spása je ze Židů. Mesiáš, který pochází ze Židů (srov. Iz 2,2n) a který bude provolán za krále Židů (12,13-16; 18,33-37; 19,19), je pro všechny: je spasitelem světa (v. 42).

v. 23: ale nastává hodina – ano, už je tady. Setkání s Ježíšem, Synem, je hodinou, ve které člověk – pokud chce – může vejít do Otcova domu. Zdá se, že Bůh otálí se splněním svého zaslíbení (srov. 2 Petr 3,4). Ono je ale stále anticipováno „nyní“, tady a teď, pro toho, kdo Pána přijímá.

opravdoví ctitelé. Není adorace jako adorace: člověk může zhltat smrt nebo přijmout dar života. Může konat tolik krásných liturgií, aby si „udobřil Boha“ a uspokojil si své sobectví, nebo může slavit jeho otcovskou lásku tím, že miluje bratry.

budou Otce uctívat. Naše adorace se obrací k Otci. Nemůže jí být nic jiného než láska Syna, který miluje tak, jak je milován Otcem.

v duchu a v pravdě. Duch je živá voda, pramen, který prýští v tom, kdo přichází k Synu (srov. v. 14; 7,37n), láska, která nás učí volat: „Abba“ (Řím 8,15; Gal 4,6). Tento Duch nás obdařuje naší pravdou synů a pravdou o Bohu, který je nám Otcem. Srdce toho, který zná Syna, je „tam“, kde je pravé klanění. Jen tam člověk nachází plnost života, po které touží. My známe mnoho „klanění“, která nejsou v Duchu a v pravdě. Kolikerou smrtí a lží se denně napájíme z televize a z tisku – jejich duší je reklama se záměrem lapit konzumenty, které pak ona sama konzumuje a nechává je stále vyprahlejší a chtivější prázdnoty.

Otec si vyžaduje takové své ctitele. Otec od věků „hledá“ takové ctitele, a s jakou námahou: hledá syny, kteří budou žít z jeho lásky. To je ta jediná voda, která utiší Otcovu žízeň. Náš „logický“ kult, který je v souladu s Logem, jež se stalo tělem, je naše tělo, které žije v souladu s Otcovou láskou (srov. Řím 12,1n). Nový kult už nebude vázán na nějaké zvláštní místo: v daru Syna naplní poznání Hospodina zemi jako vody moře (Iz 11,9) a jeho jméno bude veliké mezi národy (Mal 1,11).

v. 24: Bůh je Duch atd. Bůh je Duch znamená, že Bůh je dýchání a život, jako je láska a světlo bez stínu. Jeho ctitelé se neklanějí s oběťmi a celopaly, ale zvedají se k němu v Duchu a v pravdě jako milované děti, které umějí milovat. V lásce máme životní společenství s Otcem a bratry v jednom Duchu, který je životem všeho. To je kult, který se Bohu líbí.

Rozhovor o kultu začíná otázkou o „místu, na kterém je třeba“ se klanět, a končí Ježíšovou odpovědí, že je třeba se klanět v Duchu a v pravdě. Novým místem kultu je Ježíš (srov. 2,21), plné společenství mezi Slovem a tělem, mezi Bohem a člověkem. Nová adorace se vyznačuje slovesem „je třeba“, které odkazuje na nutnost lásky: dávat život.

v. 25: vím, že má přijít Mesiáš. Samaritáni, i když uznávají jen prvních pět knih Bible (Pentateuch), také očekávají Mesiáše, nového Mojžíše, který každé slovo přivede k naplnění (srov. Dt 18,15). Žena je tedy nyní otevřená k přijetí Mesiáše. Ježíš ji přivedl k touze po živé vodě a po Ženichovi. Nyní se může zjevit.

v. 26: Já-jsem. Tento výraz je v Janově evangeliu v Ježíšových ústech častý jako zjevení jeho identity (srov. 6,35.41.48.51; 8,12.24.28.58; 10,7.9.11.14; 11,25; 13,19; 15,1.5). Po Křtitelově „nejsem“ (1,20; 3,28) poprvé sluchu této ženy zaznívá velké zjevení: „Já-jsem“. Odkazuje na „Jméno“ zjevené Mojžíšovi (Ex 3,14).

který s tebou mluvím. Kdo je Mesiáš, Ženich, Pán? „Já-jsem to, který s tebou mluvím!“ To je vrchol Ježíšova setkání s tou ženou. Samařanka naslouchá Slovu učiněnému tělem, které k ní promlouvá. Je to totéž Slovo, které slyším také já: to, co říká jejímu srdci, říká také v mém srdci, a tak ve mně probouzí touhu, kterou probudilo v ní. Také já jako každý jiný mohu objevit Boha jen v tomto rozhovoru od úst k ústům s tím, který se mnou rozmlouvá jako přítel s přítelem. Neporozumím mu skrze rozumové rozvažování nebo mluvení o něm, ale tím, že budu mluvit s ním a milovat ho, jak to dělám s každým člověkem. Proto skutečná teologie je modlitbou; a modlitba je ve své podstatě naslouchání tomu, který se mnou rozmlouvá.

v. 27: právě tehdy se vrátili jeho učedníci atd. Toto kouzlo pomine: objevují se učedníci, kteří tu od začátku chyběli. Podivují se, ale na nic se neptají. Bojí se snad vyrušit Pána, který je tu sám s nevěstou? Možná jsou tak užaslí, že nemají co říct. Určitě jsou překvapeni, že je zrušeno všechno oddělování věřících a nevěřících, muže a ženy.

co jí chceš? nebo: proč s ní mluvíš? Učedníci se ho neptají, co hledá nebo o čem s ní mluví. Ale právě to je tajemství, do kterého chce evangelista uvést každého z nás: co hledá a o čem Ježíš s tou ženou mluví? A co hledá a o čem mluví s každým z nás skrze to slovo, které v tom, který ho přijme, působí to, co říká (srov. 1 Sol 2,13)?

v. 28: žena tam nechala svůj džbán atd. Její džbán tam zůstane prázdný jako džbány na svatbě v Káně, které služebníci naplnili vodou a které pak Slovo proměnilo v dobré víno (2,1nn). Jako Ráchel potká u studně Jákoba, tak tato Samařanka potká Ženicha a podobně jako první učedníci poběží, aby zvěstovala ostatním toho, s nímž se setkala (1,35nn).

v. 29: pojďte se podívat na člověka. Neříká „Žida“, ale „člověka“. „Hle, člověk!“, řekne také Pilát lidu (19,5). „Člověk“ Ježíš je středem všeho. Jeho lidství zjevuje naši ztracenou tvář, po které pátráme, Tvář, jíž jsme obrazem a podobou. Noverim me, noverim te: kéž poznám sebe, abych poznal tebe!

který mi řekl atd. (srov. v. 39). Ježíš je prorok, protože jí odhalil její omyly, a především její nejhlubší žízeň, když se jí zjevil jako Ženich, který po ní od věků toužil. Neukázal jí ani tolik její nedostatky, spíš jí daroval to, co jí scházelo. Řekl jí tu pravdu o ní, kterou ještě neznala, pomohl jí objevit vodu, kterou hledala, a nenalézala.

Snad je to Mesiáš? Kristus, Mesiáš, je ten, který naplňuje to, po čem každý člověk touží: po vodě, která uspokojuje jeho žízeň po štěstí. Žena už ví, kdo je ten člověk; ale chce, aby ho objevili i ostatní.

v. 30: vyšli tedy z města a šli k němu. To je exodus z nevěrného města s cílem přijít k Ježíši. Je to první hojná sklizeň jeho namáhavé práce.

v. 31: Mistře, najez se. S ženou mluvil o pití, nyní mluví o jídle. Pokrm stejně jako voda udržuje život, ale sám není životem. Učedníci neznají chléb, který je život, jako Samařanka neznala živou vodu. Vybízejí Mistra, aby se najedl, jako byl Mojžíš u studně pozván Reúelem, který mu dal za manželku svou dceru (Ex 2,20n).

v. 32: Já mám k jídlu pokrm, který vy neznáte. Jako dává Syn vodu, tak má také pokrm, který dává život věčný (srov. 6,48-51); jako voda stále prýští, tak tento pokrm nepomíjí (6,27).

v. 33: přinesl mu někdo atd. Jako se žena ptá na původ vody, tak se učedníci tážou, odkud pochází tento pokrm. Myslí si, že se jedná o tělesný chléb, který mu někdo donesl. Hříčka s dvojznačností se nyní přesouvá z vody na chléb. Voda je symbolem matky; chléb, o kterém se bude široce mluvit v 6. kapitole, je spíš symbolem otce. Je přece plodem práce a vztahu, spojeným s „děláním“, „vůlí“, „posláním“ a „Otcem“.

v. 34: mým pokrmem je plnit vůli toho, který mě poslal. Zatímco pokrm je život, pokrm, kterým se živí Ježíš, je Otcova láska, která ho nutká jít k bratřím.

dokonat jeho dílo. Sedmého dne Bůh dokonal stvoření. Otcovým dílem je darovat sebe sama: v tomto daru se naplňuje dílo Syna vůči bratřím. Právě to Ježíš přišel vykonat. Proto pracuje o šabatu (5,17n): aby nám dal dar sedmého dne.

v. 35: ještě čtyři měsíce atd. Hříčka s dvojznačností se nyní přesouvá od pokrmu k setbě a žni, práci, z které vzchází chléb. Hmotná žeň je ještě daleko. Žeň, o které mluví Ježíš, označuje poslední den, konec namáhavé práce, cíl misie, radost sklizně, kdy se završuje Otcovo dílo. Ale ono ještě není dokončeno: kolik lidí ještě nezná Boží dar.

hle, říkám vám atd. V Samařanech, kteří k němu přicházejí po polích, vidíme prvotiny budoucí žně. Poslední den, „hodina“, je stále „nyní“, když lidé přicházejí k Ježíši.

v. 36: takže se raduje zároveň rozsévač i žnec (srov. Am 9,13nn). Ježíšova doba je současně setbou i žní: on sám je semeno, které nese ovoce (srov. 12,24), Slovo, které učedníci rozsévají po světě. Je to totéž Slovo, které potkáváme také my tady a teď, když posloucháme jeho rozhovor s ženou. Také dnes se nám setba překrývá se žní: každý, kdo přijímá Slovo, už požívá ovoce věčného života.

v. 37: jiný rozsévá atd. Rozsévačem je vždycky Syn, který je Otcovým darem a semenem života. Na žni pracujeme my, jeho učedníci, kteří sklízíme ovoce a radujeme se s tím, který uspokojuje svou žízeň tím, že tiší naši žízeň.

v. 38: já jsem vás poslal sklízet. S Ježíšem začala poslední doba, čas žně. V něm naše země vydala svůj plod (Žl 67,7): jeho námaha a žízeň šesté hodiny z něj učinila semeno, které raší k životu pro celý svět (12,24). Úkolem učedníků bude prostě „sklízet“. Jemu připadá námaha setby, nám radost sklizně.

v. 39: mnoho Samaritánů z toho města v něj uvěřilo. To je první hojná sklizeň evangelia. Ti bezbožníci, Samaritáni, jsou první, kteří ve velkém počtu přibíhají k prameni živé vody.

pro řeč té ženy, která svědčila atd. (srov. Gn 24,29-31). První rovina víry je věřit slovu toho, kdo svědčí o tom, co slyšel a viděl. Nyní je to vedle Křtitele také tato žena. Pouštní asketa, připravený předcházejícími dvoutisíciletými dějinami a dlouhou osobní usilovnou prací, je svědkem světla stejně jako tato žena, která přichází za poledne ke studni a hned poznává Ženicha. Jí stačí ta krátká doba, po kterou jsou učedníci zaměstnáni nakupováním chleba.

v. 40: prosili ho, aby u nich zůstal. Na jejich prosbu Ježíš „zůstane“ u nich. S ním, Synem, objevují, kde mají domov.

zůstal tam dva dny. Po dvou dnech nám totiž Pán dá život (Oz 6,2). Jsou to dva dny setí, které odkazují ke „dni třetímu“, ke sklizni.

v. 41: a ještě mnohem více jich v něj uvěřilo pro jeho řeč. To je druhá rovina víry: od slov ženy, která vydává svědectví, se přechází ke Slovu toho, který je dosvědčován. Kdo věří slovům ženy, zakouší totéž co ona: tiší svou žízeň, ví komu a kde se klanět, potkává Ženicha, který říká: „Já-jsem, který s tebou mluvím“, a má radost z toho, že to může sdělit druhým.

v. 42: věříme už nejen proto, žes nám to pověděla. Víra neznamená jen věřit, že slova řečená o Ježíši jsou pravdivá: znamená to setkat se s ním, přítomným v Slově. Také my skrze svědectví toho, který mluví, „slyšíme“ samo Slovo, které se sděluje našemu srdci. Víra není slepá: je to rozumná nabídka, která odpovídá na naši žízeň, o které se sami můžeme přesvědčit, zda byla utišena, či ne. Víra, která se zříká zkušenostního ověření, je jen iluze, stejně jako víra, kterou dáváme modlám. Ta je doopravdy tvrdošíjná a slepá!

víme, že je to skutečně Spasitel světa. Otec tak miloval svět, že dal svého Syna (3,16). Ten je beránek Boží, který snímá hřích světa (1,29). Hříšní a nevěrní Samaritáni poznávají, že darování Syna je spása světa. Pramen živé vody, Otcova láska, je tu pro všechny syny, počínaje těmi nejvzdálenějšími; nikdo není vyloučen. Ve sborovém prohlášení Samaritánů evangelista asi dává zaznít hlasu čtenáře, který se díky jeho vyprávění mohl účastnit Ježíšova rozhovoru, který sám vedl se samotnou ženou.

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji studnu za městem Sychar.

c. Prosím o to, co chci: abych poznal Boží dar.

d. Kontempluji osoby: kdo jsou, co říkají, co dělají.

Nepřehlédni

- musel projít Samařskem

- Ježíš sám, unavený chůzí, se o šesté hodině posadí k prameni

- přichází žena načerpat vodu

- Ježíš ji prosí: dej mi napít

- jak to, že žádáš o napití mě

- kdybys znala Boží dar

- kdo je ten, který tě prosí: dej mi napít

- dar živé vody

- odkud pochází pramen vody tryskající do života věčného

- dej mi tu vodu

- zavolej svého muže

- mnoho mužů té ženy

- místo, kde je třeba se klanět

- spása je ze Židů

- klanět se Otci v Duchu a v pravdě

- Ježíš se zjevuje ženě: Já-jsem, který s tebou mluvím

- zvěstování té ženy spoluobčanům, kteří přicházejí k Ježíši

- pravý Ježíšův pokrm: konat Otcovu vůli, dokonat jeho dílo

- sklizeň Samaritánů

- naším posláním je radost ze sklizně, Ježíšovým posláním je namáhavá setba

- nevěříme jen kvůli tvým slovům

- víme, že je to skutečně spasitel světa.

4. Texty k prohloubení

Žl 45; 63; 67; Gn 24; 29; Oz 2,16-25; Nm 21,16-18; Píseň písní; 1 Kor 10,1-4; Zj 21 – 22.

1 V italštině slovní hříčka: fra-in-tendimento (= „neporozumění“) – in-tendimento-fra (= „porozumění mezi“), pozn. překl.

9. Jen jdi, tvůj syn je živ

Jan 4,43-54

43 Po těch dvou dnech odešel Ježíš odtamtud do Galileje.

44 Sám totiž dosvědčil, že prorok ve svém rodném kraji není ve vážnosti.

45 Když tedy přišel do Galileje, Galilejané ho (vlídně) přijali, protože viděli všechno, co vykonal v Jeruzalémě o svátcích; i oni tam totiž byli na svátky.

46 Přišel tedy zase do Kány v Galileji, kde proměnil vodu ve víno. Byl tam jeden královský úředník, jehož syn ležel nemocen v Kafarnau.

47 Když uslyšel, že Ježíš přišel z Judska do Galileje, vyhledal ho a prosil, aby šel a uzdravil mu syna – už totiž skoro umíral.

48 Ježíš mu řekl: „Jestliže neuvidíte znamení a zázraky, nikdy neuvěříte.“

49 Královský úředník mu odpověděl: „Pane, přijď, než moje dítě umře!“

50 Ježíš mu řekl: „Jen jdi, tvůj syn je živ.“ Ten člověk uvěřil tomu slovu, které mu Ježíš řekl, a šel.

51 Když ještě byl na cestě, přišli mu naproti jeho služebníci a hlásili: „Tvůj syn je živ!“

52 Zeptal se jich tedy na hodinu, kdy mu začalo být lépe. Odpověděli mu: „Včera v jednu hodinu odpoledne mu přestala horečka.“

53 Poznal tedy otec, že to bylo právě v tu chvíli, kdy mu Ježíš řekl: ‚Tvůj syn je živ.‘ A uvěřil on i všichni v jeho domě.

54 To bylo druhé znamení, které Ježíš vykonal, když se vrátil z Judska do Galileje.

1. Poselství v kontextu

„Jen jdi, tvůj syn je živ,“ říká Ježíš královskému úředníkovi. A ten mu věří na slovo. Toto vyprávění ukazuje, že žít znamená věřit Slovu. Slovo je totiž životem všeho, co existuje, a má moc plodit coby Boží děti ty, kdo ho přijímají (1,3b-4a.12n).

Ježíš se vrací do galilejské Kány, kde vykonal to, co bylo „počátkem znamení“ (srov. 2,1nn). Cílem jeho činnosti je přivádět k poznání Božího daru: Boha, který se daruje člověku. Teď se právě vrací z návštěvy těch, kdo jsou mu „vlastní“, z Jeruzaléma, kde ho nepřijali (1,11). Náboženské instituce – představené smlouvou, chrámem a Zákonem, o kterých se hovořilo v předcházejících kapitolách – ho odmítají. Z prostředků, které měly vést k Bohu, se stal cíl: zaslíbení nahrazuje zaslíbeného, smlouva smluvního partnera, zákon lásku, chrám Boha. Jedním slovem: znamení nahradilo svůj význam. Právě z toho proroci odedávna usvědčovali lid. Instituce, sedimenty kultury, jsou trochu jako technika: člověk ji vynalezl, aby se bránil před přírodou; nyní je problém, jak se bránit před technikou a před jejími nechtěnými účinky.

Slovo, které plodí shora toho, kdo ho přijímá, je v předchozím úryvku prýštící vodou: nyní je životem. Boží dar ohlášený v Jeruzalémě Nikodémovi, v Salimu přijatý Křtitelem a v Sycharu Samaritánkou, se nyní nabízí královskému úředníkovi, o kterém podle Mt 8,5-13 a Lk 7,1-10 víme, že byl setníkem, tedy určitě pohanem. Ale Jan tuto podrobnost zamlčuje, protože chce doplnit obraz přijetí, kterého se Slovu dostalo v Galileji.

Toto „druhé znamení“, o kterém evangelista vypráví (i když zná jiná další: srov. 2,23; 4,45), uzavírá první okruh Ježíšovy činnosti, který se zaměřuje zcela na víru. Dar fyzického života, darovaný synu, je znamením věčného života, darovaného otci skrze víru v Ježíše.

Víra nežádá vidět znamení a zázraky; ona naopak umí „číst“ význam toho znamení, kterým je Slovo, když odhaluje, co říká, kdo ho říká a proč ho říká. Pro královského úředníka, který ho umí číst, je Pánovo Slovo životní jistotou. Také my skrze vyprávění toho, co se mu přihodilo, jsme voláni, abychom věřili jako on, aniž uvidíme zázrak. Skutečným zázrakem, o kterém se tu vypráví, je zázrak otcovy víry: synu navrácený život je jeho zrcadlovým odrazem. Královský úředník je jako Abrahám naším otcem ve víře: jeho životem je víra v Pánovo zaslíbení.

Toto vyprávění nám ukazuje, jak ho také my, kteří jsme na rozdíl od Samařanky Pána neviděli, můžeme potkat přímo skrze víru ve Slovo.

Toto vyprávění uzavírá první část „knihy znamení“ a otvírá část druhou, ve které se uskutečňuje definitivní exodus, exodus skrze následování Ježíše. Proto nám daruje nohy k chození (5,1-47), chleba a vodu pro život (6,1-71; 7,1 – 8,51), světlo pro ozáření našich temnot, aby nás dovedl ke svobodě (9,1 – 10,21). Na odmítnutí vůdci lidu (10,22-42) Pán odpoví darem života (11,1-54), který daruje za cenu vlastní smrti (12,1-50).

Jedná se o „druhé“ znamení, jež upřesňuje význam znamení předcházejícího, které se událo také v Káně (srov. 2,1nn). Tato dvě znamení se osvětlují vzájemně, a tak dávají Ježíšovu dílu plný smysl: Slovo dává „dobré víno“, lásku, a tato láska je sám „život“ toho, kdo ho přijme.

Tato dvě vyprávění mají podobnou strukturu: matka nebo otec představují situaci někoho třetího (v. 47 = 2,3), Ježíš dává příkaz, který je přijat (v. 50 = 2,7n), konstatuje se zázrak (v. 51n = 2,9n) a z něho plyne víra (v. 53 = 2,11). Také téma je symetrické: Izrael, Boží nevěsta bez vína a bez lásky, odpovídá člověku tváří v tvář nemoci a smrti. Všichni, ať máme Zákon, nebo ne, postrádáme Boží slávu (Řím 3,23)! Hlavní téma je pak stejné: Ježíš působí zázrak s dobrým vínem a životem skrze přijetí jeho slova, jehož účinkem je víra okolostojících, kteří vidí, jak je Slovo živé a účinné a jak v tom, kdo věří, působí to, co říká (srov. Žid 4,12; 1 Sol 2,13).

Paralelní vyprávění v Mt 8,5-13 a Lk 7,1-10 (srov. také vyprávění o Syrofeničance v Mk 7,24-30 a Mt 15,21-28) podtrhuje víru ve Slovo: ono i na dálku a v Ježíšově nepřítomnosti působí to, co říká. To pochopitelně platí také pro Janovo evangelium. To se ale dívá z jiného hlediska: staví se na místo čtenáře, který jako otec nevidí znamení, ale věří ve vyprávění o něm (vv. 51-53; srov. 20,30n). O otci se říká dokonce dvakrát, že věří: poprvé sám (v. 50) a potom po vyprávění nastalého zázraku s celou svou rodinou (v. 53). Jan tedy klade důraz na víru, která pochází z „vyprávěného zázraku“: Slovo vypráví o tom, co Bůh ve své lásce vykonal a koná také pro nás, kteří mu věříme. Ježíš, nyní časově vzdálený a fyzicky nepřítomný, je skrze víru přítomný a jedná právě teď. Víra neusiluje o vidění znamení a zázraků, aby si ověřila, zda nás Ježíš miluje; ale věří v jeho lásku na základě pouhého Slova, které vypráví o znameních, která už vykonalo. Tato důvěra je vlastním životem člověka.

Slovo a víra, láska a život jsou neoddělitelné jako na druhé straně lež a nedůvěra, nemoc a smrt. Víra je jediným přístupem ke Slovu, které je život. Co by zbylo člověku, kdyby nemohl důvěřovat žádnému slovu, a to ani vztahu otce k synu?

Všimněme si četnosti jmen, kterými jsou označováni oba obdarovaní Ježíšovým zásahem. „Královský“ úředník, který má nemocného syna a prosí (vv. 46.49), se stává „člověkem“, když věří Slovu (v. 50), a konečně „otcem“, když je syn uzdraven, a on uvěří Ježíši (v. 53); nemocný/umírající je od otce nazýván „dítětem“ (paidion = chlapec nebo zdrobnělina pro služebníka) (v. 49), služebníci ho označují „chlapec“ (pais = chlapec nebo služebník) a evangelista a Ježíš „syn“ (vv. 46.47.50.53).

Tato proměnlivost jmen prozrazuje změnu skutečnosti: královský úředník se stává člověkem a otcem; chlapec, původně služebník, se stává svobodným a synem. Všem společným zlem, v kterém má původ každé další zlo, je totiž špatný vztah otce a syna. Tím uzdravením, které Ježíš přišel darovat, je víra, jež převádí člověka od vztahu nedůvěry do vztahu důvěry. Uzdravení, ke kterému dochází ve vztahu otce a syna, je znamením toho, co se skrze víru ve Slovo odehrává v královském úředníkovi ve vztahu k Otci.

Tato epizoda – stejně jako začátek a konec druhé části „knihy znamení“ (srov. 5,1nn; 11,1nn) – je kontrapunktem mezi nemocí/smrtí a uzdravením/životem. Z Judska a ze Samařska přechází dar Syna do Galileje a nabízí se každému člověku, který se potýká se svými omezeními z hlediska života a smrti. Bohu není nikdo cizí. Naopak, jen ten, kdo se nezaštiťuje zásluhami, může obdržet to, co je čistý dar. Žít pro všechny lidi znamená věřit v lásku, kterou Otec miluje Syna: je to ta láska, kterou je milován každý z nás (srov. 17,23; 15,9). Když toto víme, máme věčný život.

V Káně, odkud Slovo vyšlo, také jeho první cesta končí. Bylo předloženo farizeovi Nikodémovi, proroku Janovi a nevěřícím Samaritánům, přičemž postupně nabízelo znovuzrození, poznání Božího Syna a setkání se spasitelem světa. Nyní se královskému úředníkovi – král představuje to, co by chtěl být každý člověk – nabízí nový způsob bytí člověka, svobodného od smrtelné nemoci, která ho ohrožuje: nedostatek důvěry, která rozbíjí životní vztah otce a syna.

Ježíš, spasitel světa, daruje život každému, kdo v něho věří. Život je totiž přilnutí k němu, Synu, milovanému Otcem, který miluje své bratry.

Církev má svůj počátek v Izraeli, který jako Křtitel vyznává Ježíše. Na tento kořen jsou naroubováni všichni lidé skrze víru ve Slovo. Setník je jako Abrahám: syn pohanů a otec věřících. Prototypem každého člověka, který věří, je nový Adam, uzdravený z nedůvěry, která všechny vrhla do smrti.

2. Četba textu

v. 43: Po těch dvou dnech. To jsou dva dny, kdy Ježíš prochází Samařskem (v. 40), kam přišel z Judska. První znamení v Káně se stalo „po třech dnech“ (2,1). S tímto údajem Jan nesynchronizuje uzdravení syna, ke kterému vlastně dochází „po dvou dnech“, ale víru otce, který až dalšího dne díky zprávě o uzdravení syna, kterou mu podávají služebníci, uvěří s celou svou rodinou. Na té víře máme účast také my, kteří jako on slyšíme toto vyprávění od evangelisty a od těch, kteří jsou služebníky Slova.

odešel Ježíš odtamtud do Galileje. Ježíš Samařskem jen prochází: jde z Judska do Galileje (srov. vv. 3.47.54).

v. 44: prorok ve svém rodném kraji není ve vážnosti (srov. Mk 6,4 par.). Pro Jana je Ježíšovou vlastí Judsko, kde se soustřeďují izraelské instituce. Vždyť Samaritánka ho nazývá „Judejcem“ a uznává, že spása pochází ze Židů (tj. z Judejců, pozn. překl.) (4,9.22). Slovo přišlo do svého domu; zatímco Samaritáni a Galilejci ho přijímají, jeho vlastní ho odmítají (1,11; Jer 12,6-8). Nepochopení jeho vlastního domu je bolestné. A tak ten, kdo si namýšlí, že zná člověka, nebere na vědomí jeho nejhlubší tajemství.

v. 45: Galilejané ho vlídně přijali. S nepřátelstvím, s kterým se setkal v Jeruzalémě (2,18.24n), je v kontrastu přijetí, kterého se mu dostalo v Galileji, kde ho předcházela pověst o tom, co vykonal.

v. 46: přišel tedy zase do Kány v Galileji. Zdůrazňuje se tu návrat do Kány, aby se v ní uzavřelo vyprávění o prvním Ježíšově skutku. Tam Ježíš začal a jeho učedníci, když viděli znamení způsobené poslušností jeho slovu, v něj uvěřili. Skutečným zázrakem je vždycky přijetí Slova, které je počátkem všeho.

kde proměnil vodu ve víno. Připomíná se první znamení, aby se spojilo s tímto druhým. Jako Ježíš obnovuje smlouvu s Izraelem tím, že proměňuje vodu ve víno, tak obnovuje smlouvu s každým člověkem tím, že proměňuje smrt v život.

byl tam jeden královský úředník. V textu je jen slovo „královský“ (řec. basilikos, pozn. překl.): je to osobnost od dvora, ve službách Heroda Antipy. Je podřízený moci, které podléhá a kterou současně vykonává.

jehož syn ležel nemocen. Není to „nějaký“ syn: je to „jediný“ syn. Jak jinak to může dopadnout se synem mocného člověka, než že bude na smrt nemocný? Je to první setkání spasitele světa a člověka tohoto světa. A je to první setkání Ježíše s problémem, který má každý člověk: nemoc a smrt. Navzdory všem ambicím nemá před ní žádný mocnář žádnou moc: zakouší bezmoc a poznává skutečnost.

Po konfrontaci s izraelskými institucemi tu nyní přichází srovnání s člověkem jako takovým, který se potýká se „svým“ problémem, na nějž hledá odpověď prostředky, které má k dispozici. Ale bez úspěchu. Kultura není nic jiného než stroj, který sestavuje člověk – a který zase naopak sestavuje člověka –, aby exorcizoval zlo a smrt. Objevení mezí představuje princip reality, který dává člověku pravdivé poznání sebe a otvírá ho Jinému. Říká se tu, že syn je „ne-pevný“ (v italštině in-fermo): doslova to znamená „nestojí na nohou“ (viz v 5,3 množství nemocných, kteří leží u rybníka). Před zlem a smrtí se nikdo neudrží: všichni se kymácíme, padáme na zem a stáváme se „lidskými“ (italsky umani) neboli „humandi“ (= které je třeba položit pod zem) kvůli kameni někoho jiného.

v. 47: když uslyšel. Víra pochází ze slyšení (Řím 10,17) a jejím předmětem je vždy Slovo.

že Ježíš přišel. Ježíš přichází všude, kam dorazí Slovo, které zaznívá všude tam, kde se mluví o něm.

vyhledal ho (doslova: „přišel k němu“, pozn. překl.). My můžeme jít k němu, protože on přichází k nám. Přicházíme k němu z podnětu potřeby žít, protože Slovo je život lidí.

prosil. Náš vztah k daru je touha, která se projevuje v modlitbě. Člověk touží po tom, co mu chybí. Modlitba tvoří svobodné společenství mezi touhou a tím, kdo ji může uspokojit.

aby šel (řec. doslova „aby sestoupil“, pozn. překl.). Ježíš je žádán, aby šel z Kány do Kafarnaum, vzdáleného 26 km dole u jezera. Sestoupit nemá jen smysl zeměpisný: označuje blahosklonnost Syna, který sestoupil z nebe (3,13).

a uzdravil mu syna. Tento člověk jako každý jiný prosí o zdraví, které člověka zachovává ve smrtelném životě. Místo toho dostane spásu, která přináší život věčný.

už totiž skoro umíral. To je v tomto evangeliu poprvé, kdy se mluví o fyzické smrti, nejzazší mezi člověka. On si uvědomuje, že v sobě nosí nesmiřitelný protiklad: touží po štěstí a plnosti života, ale ví, že jeho existence je smutná a krátká (Mdr 2,1), držená v zástavě smrti. Život je pro něj jednou nevyléčitelnou, a tedy smrtelnou nemocí. Tento rozpor je skutečným motorem kultury; ta ho však nevyřeší, nýbrž jen prohloubí napětí mezi touhou a omezením, pokud v sobě neumrtví vědomí toho prvního a/nebo druhého. Ale to není nikdy dobro: tím se jen rozbije to, co činí člověka člověkem. Ale existuje také voda, která utiší naši žízeň, východisko, jenž dá našemu životu cíl, který je bez konce!

v. 48: jestliže neuvidíte znamení a zázraky. Ježíš se obrací nejen na svého společníka v rozhovoru, ale také na ty, kdo poslouchají. Za královským úředníkem jsme my všichni, kteří máme stejný problém a kteří posloucháme, co se stane. „Znamení a zázraky“ (srov. Ex 7,3) je obvyklý výraz pro označení toho, co Pán vykonal, aby vysvobodil svůj lid. Jako „znamení“ označují lásku toho, kdo zasahuje, jako „zázraky“ zjevují jeho moc. Vzpomínka na ně je základem víry a života Izraele.

Ježíš kárá ty, kdo se dožadují zázračného a zřejmého znamení (srov. Mt 12,38n par.). Víra neznamená žádat si hromadu znamení, na která by se člověk modlářsky upnul: znamená to věřit v Boha kvůli tomu, co už učinil a o čem Slovo vypráví. Vzpomínka na to, co vykonal v minulosti, je dostatečným důvodem k tomu, abychom věřili jemu tady a teď a kráčeli směrem do budoucnosti. Záměrem Janova evangelia je jasně toto: „Ježíš vykonal před svými učedníky ještě mnoho jiných zázraků, ale o těch v této knize není řeč. Tyto však jsem zaznamenal, abyste věřili, že Ježíš je Mesiáš, Syn Boží, a s vírou abyste měli život v jeho jménu“ (20,30n).

Žádat si další znamení nebo podmiňovat víru vyslyšením vlastních požadavků znamená nevěřit v Boží lásku k nám. Spása není zdraví, plnost života není oživení mrtvoly: spása je víra, která působí přilnutí k tomu, který je život.

Zde jako v prvním znamení Ježíš neodmítá zasáhnout; žádá však kvalitativní skok: zázrakem není uzdravení těla, ale uvěření v Slovo.

v. 49: Pane, přijď. Královský úředník vyjadřuje touhu každého člověka: aby Pán sestoupil a aby jeho životodárná moc zúrodnila zemi. Jeho modlitba bude vyslyšena, až on sám v důvěře ve Slovo přijde ke svému synu (v. 51).

než moje dítě umře. Úředník naléhá. Prosí Ježíše, aby zasáhl dřív, než dítě zemře, aby ho zachoval naživu. Je přesvědčen, že dokud člověk žije, je tu naděje: kdo projde bránou smrti, ten se vzdává vší naděje. Nezná ale ještě Boží dar: neví, že je tu slovo, které vítězí nad smrtí. Chlapec se nazývá „dítětem“, maličkým, což znamená také „služebník“. Před smrtí není nikdo svobodný: všichni jsme maličcí a bezmocní, také královský člověk a i sám král.

v. 50: Jen jdi, tvůj syn je živ. Ježíš neodchází, aby ho uzdravil: říká jen, že jeho „syn je živ“. Ale královský úředník právě řekl, že „dítě je blízko smrti“. Je Ježíšovo slovo opakem toho, co je zjevné, nebo je zjevná věc opakem reality? Ježíš nedává důkazy; prostě říká to, co zná: žít znamená věřit v Slovo, které umožňuje lidem stát se Božím dětmi. Uzdravení, které následuje, bude znamením proměny, která se odehrála v otci: jeho víra způsobí, že nemoc/smrt dítěte/služebníka se promění ve zrození svobodného syna.

ten člověk uvěřil tomu slovu. Úředník se teď nazývá člověkem. Kdo věří slovu života, ten už není úředníkem krále, zapojeným do mašinérie sluhy/pána: stal se člověkem. Tváří v tvář smrti uviděl meze každé moci, a přesto neztratil touhu po životě. Víra ve Slovo ho obdarovává plným lidstvím a křísí ho k životu: z „úředníka“ svázaného úzkostí ze „smrti“ „dítěte/služebníka“ se stává „člověkem“, který si je jistý „životem“ „syna“.

V Janově evangeliu se mluví o víře na různých úrovních. Existuje víra modlářská, kterou Ježíš neschvaluje, a ta stále vyhledává znamení a zázraky (v. 48); existuje jiná víra, začátečnická nebo jen nedokonalá, která věří proto, že vidí, jako učedníci v Káně (srov. 2,11), nebo dokonce jenom proto, že vidí, jako v případě Tomáše (srov. 20,25.29a); a konečně existuje víra člověka, který „uvěřil slovu“ (v. 50), aniž uviděl znamení a zázraky, která se hned poté stává „uvěřením“ na základě vyprávění o znamení (v. 53), když přilne k Ježíšově osobě, aniž něco uvidí (srov. 20,29b). K této víře chce evangelista dovést svého čtenáře.

v. 51: když ještě byl na cestě. Je to on, a ne Ježíš (vv. 47.49), kdo sestupuje k synovi s vírou ve slovo života.

přišli mu naproti jeho služebníci atd. Jeho služebníci (v řečtině je slovo „otroci“) potvrzují to, co řekl Ježíš: „Tvůj syn je živ.“ Jako tento člověk předtím uvěřil v Ježíšovo slovo, tak nyní věří i slovu, které mu říkají jeho služebníci, kteří mu oznamují, jak se Ježíšovo slovo potvrdilo. On věří jak slovu, které slibuje, s důvěrou v pouhý příslib, tak slovu, které vypráví o naplnění zaslíbení, aniž uvidí znamení nebo zázrak.

Protože víra pochází ze slyšení, zakládá se vždycky a jenom na Slově, které skrze vyprávění o nastalé spáse daruje víru každému, kdo ho poslouchá. A právě tato víra je skutečným „zázrakem“, který nás uvádí do důvěrného synovského vztahu k Bohu, a tak nás vysvobozuje ze lži, která zabíjí pravdu, jeho i naši.

v. 52: zeptal se jich tedy na hodinu. To je téma hodiny, Janovi tak drahé, které se poprvé objevilo už v Káně (2,4).

včera. Vzhledem ke dvěma dnům, zmíněným na začátku tohoto vyprávění, je tento den třetí, jako u prvního znamení v Káně (srov. 2,1). Od té chvíle, co se tento člověk setkal s Ježíšem, uběhla noc. Tato vírou osvícená noc přivádí k třetímu dni, ke dni vzkříšení. Znamení, které se událo „včera“, působí „dnes“ zázrak třetího dne: víru, která dává život tomu, kdo věří v Syna.

v jednu hodinu odpoledne (v řeč. doslova „o sedmé hodině“, pozn. překl.). Je to jedna hodina po šesté (srov. v. 6!), kdy začíná oslavení Ježíše vyvýšeného na kříž (19,14-16). Ježíšovo slovo zapůsobilo v jediném okamžiku (v. 53). Víra v ně převedla z noci do světla třetího dne tohoto muže, prvotinu hojného ovoce, které ponese semeno vložené do země (srov. 12,24).

v. 53: poznal tedy otec. Tento člověk se nyní stává otcem, protože svou vírou v Slovo je na cestě k synu, který žije. Ale on je také naším otcem ve víře jako Abrahám, první, který uvěřil v zaslíbení. Za jeho potomky se považujeme také my (srov. Gal 3,6-14).

Vztah otec/syn je znamením vztahu Bůh/člověk, který byl rozbit nedůvěrou. Víra mu znovu vrací celistvost a ozdravuje ho. Bůh i my se znovu stáváme tím, kým jsme: on je náš Otec a my jeho děti. Už to není vztah násilí a otroctví, ale lásky a svobody: už nepůsobí smrt, ale dává život.

že to bylo právě v tu chvíli, kdy mu Ježíš řekl. Hodinou spásy je hodina Ježíšova slova: uvěřit v něj znamená žít, znovu najít ztracenou identitu synů.

uvěřil. Podruhé se říká, že otec uvěřil: poprvé Ježíšovu slovu (v. 51) a nyní vyprávění „služebníků“, kteří mu hovoří o nastalém zázraku. Jak už bylo řečeno, je to víra, co evangelium čtenáři předkládá. Vyprávění o tom, co se přihodilo, je dostatečné k tomu, aby způsobilo zázrak víry, aniž by člověk musel vidět. Právě tato víra v Ježíše je přejití ze smrti do života. To je ten zázrak, jenž se děje otci – a čtenáři, který jako on věří Slovu vyprávějícímu o tom znamení.

on i všichni v jeho domě. Člověk není nikdy sám: je tkanivem nemocných, nebo zdravých vztahů. Víra v Slovo uzdravuje vztah otec/syn. „Dům“ je prvním místem vztahů, na kterých stojí vztahy další. Ten je uzdraven vírou, aby člověk konečně znovu našel svůj dům a byl doma s Bohem. Být spolu už není nějaká hra ovládání a podrobenosti, ale je to pospolitost jedné rodiny, kde se mezi jejími členy odráží vztah, který má každý s Otcem. Víra nás neodlišuje od druhých: prostě z nás činí „dům“, obyvatelné a viditelné místo, otevřené všem lidem, kteří jsou přímo zplozeni Slovem. Nyní jak otec, tak syn a služebníci, všichni jsou ve víře bratry.

v. 54: to bylo druhé znamení, které Ježíš vykonal. V Káně se událo první znamení, které zjevilo jeho slávu; nyní je tu znamení druhé. V prvním uvěřili jeho učedníci, kteří viděli, co způsobilo Slovo skrze ty, kdo ho poslechli. Nyní jeden člověk přímo uvěří Slovu, aniž něco uvidí. Předtím bylo darováno „dobré víno“, nyní „život“. Když Jan mluví o „druhém znamení“, zdůrazňuje těsný vztah mezi dobrým vínem a životem (srov. také v. 46): věřit Ženichově lásce je život člověka!

Po tomto „druhém“ znamení Jan už ty další nepočítá. Tato dvě totiž obsahují počátek a cíl všech ostatních, což je víra v Ježíše k tomu, aby měl člověk život. Je tu narážka na knihu Exodus, kdy Hospodin vykoná dvě znamení a řekne Mojžíšovi, který nevěří v úspěch svého poslání u Egypťanů: „Jestliže ti neuvěří a neuposlechnou hlasu prvního znamení, uvěří hlasu znamení druhého. Jestliže však neuvěří ani těmto dvěma znamením a neuposlechnou tě, nabereš trochu vody z Nilu a vyleješ ji na suchou zem. Voda, kterou nabereš z Nilu, se změní na suché zemi v krev“ (Ex 4,8n). Tomu, kdo nevěří ve znamení lásky a života, bude dáno tajemné znamení vody a krve (srov. 19,34)!

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji Ježíšovu cestu ze Sycharu do Kány a cestu toho člověka z Kány do Kafarnaum.

c. Prosím o to, co chci: nezadusit touhu po životě a věřit v Ježíše na jeho slovo.

d. Sklízím z tohoto plody tím, že kontempluji osoby: kdo jsou, co říkají, co dělají.

Nepřehlédni

- po dvou dnech

- prorok ve svém rodném kraji není ve vážnosti

- opět v galilejské Káně

- královský úředník a nemocný syn

- prosba, aby Ježíš přišel do Kafarnaum uzdravit syna

- jestliže neuvidíte znamení a zázraky, neuvěříte

- Pane, přijď, než moje dítě umře

- jen jdi, tvůj syn je živ

- ten člověk uvěřil tomu slovu

- odchází a dostává zprávu, že jeho chlapec žije

- den a hodina uzdravení je ta, ve které Ježíš mluví

- uvěřil on i všichni v jeho domě

4. Texty k prohloubení

Žl 27; Iz 25,6-12; Mt 8,5-13; Lk 7,1-10; Mk 7,24-30; Lk 11,29-32.

10. Vstaň, vezmi své lehátko a choď!

Jan 5,1-18

1 Potom byly židovské svátky a Ježíš se odebral vzhůru do Jeruzaléma.

2 V Jeruzalémě u Ovčí brány je rybník, hebrejsky zvaný Bethzatha, s pěti podloubími.

3 V nich lehávalo množství nemocných, slepých, chromých a ochrnulých. [Čekali, až se voda začne vlnit.

4 Čas od času totiž sestupoval do rybníka anděl Páně a rozvířil vodu. Kdo se pak do vody po rozvíření dostal první, uzdravil se, ať byl stižen jakoukoli nemocí.]

5 Byl tam jeden člověk, ten byl nemocný už osmatřicet let.

6 Když ho Ježíš viděl, jak tam leží, a poznal, že je tak nemocný už dlouho, zeptal se ho: „Chceš být zdráv?“

7 Nemocný mu odpověděl: „Pane, nemám nikoho, kdo by mě snesl do rybníka, když se voda rozvíří. Než tam dojdu já, jiný už tam sestoupí přede mnou.“

8 Ježíš mu řekl: „Vstaň, vezmi své lehátko a choď!“

9 A hned byl ten člověk uzdraven, vzal svoje lehátko a chodil. Ten den však byla sobota.

10 Proto židé tomu uzdravenému namítli: „Je sobota! Nesmíš nosit lehátko!“

11 Odpověděl jim: „Ten, kdo mě uzdravil, mi řekl: ‚Vezmi své lehátko a choď!‘“

12 Zeptali se ho: „Kdo je ten člověk, který ti řekl: ‚Vezmi ho a choď‘?“

13 Ale ten uzdravený nevěděl, kdo to je. Ježíš se totiž vzdálil, protože na tom místě bylo mnoho lidí.

14 Později ho Ježíš potkal v chrámě a řekl mu: „Hle, jsi zdráv. Už nehřeš, aby tě nestihlo něco horšího!“

15 Ten člověk odešel a oznámil židům, že ho uzdravil Ježíš.

16 Proto židé Ježíše pronásledovali, že dělal takové věci v sobotu.

17 On však jim na to řekl: „Můj Otec je až dosud činný, i já jsem činný.“

18 To byl další důvod, proč se ho židé snažili zabít: nejen, že rušil sobotu, ale také, že nazýval Boha svým vlastním otcem, a stavěl se tak Bohu naroveň.

1. Poselství v kontextu

„Vstaň, vezmi své lehátko a choď,“ říká Ježíš člověku, který leží pod sloupořadím rybníka u „Ovčí“ brány, kam se shromažďují zvířata k obětování v chrámě. Tento zázrak se stane působením Božího beránka, který nese hřích světa (srov. 1,29). On je totiž Boží obětí za člověka, která nahrazuje oběť člověka Bohu.

Tím nemocným je „jeden člověk“ (v. 5), obraz celého lidstva. Je ochrnutý mezi mnoha sobě podobnými, všemi nemocnými, kteří se nemohou postavit na nohy. Jsou to „slepí a chromí“, kteří nemají přístup do chrámu (srov. 2 Sam 5,8); pokud ano, tak jen snad jako maso na porážku. Coby neschopní „kráčet“ podle Slova jsou shromážděním zavržených, které Zákon vylučuje ze života a odsuzuje na smrt. Jsou ve „vyschlém“ stavu, bez životní mízy. „Hle, člověk!“ (19,5).

Do této hromady těl vstupuje Slovo, které se stalo tělem. Domem jeho Otce (2,16) jsou nyní tito bratři. Ježíš je „dobrý pastýř“, který přichází, aby se ujal svého stáda a uzdravil své ovce (srov. Zach 10,2n; Ez 34) tím, že jim sdělí svůj vlastní vztah k Otci (10,1-21).

5. kapitolu je třeba číst jako celek rozdělený do čtyř částí: uzdravení (vv. 1-9a) vyvolává diskusi o Zákoně (vv. 9b-18) vrcholící zjevením Syna, který dává život a koná Otcovy skutky (vv. 19-30); a Otec mu vydává svědectví skutky, které mu dává konat, a slovy Písma (vv. 31-47).

To je druhá cesta do Jeruzaléma. Ježíš se nyní nezaměřuje na chrám, z kterého vyhnal obětní zvířata (2,15). Nachází se mezi vyloučenými. Na konci on, vyloučený a obětovaný (vv. 16-18), se sám stane novým chrámem (2,18-22).

Uvažujme o uzdravení a o následné diskusi společně, protože se k sobě mají jako znamení a jeho význam.

Na začátku mluví text o „svátcích“ židů (v. 1), uprostřed o „sobotě“ (vv. 9-10) a na konci o Ježíšově zabití (v. 18). Bude to „tento svátek“, o kterém daruje všem spásu, která je symbolicky popsána tímto uzdravením. S Ježíšem, Synem, který přichází k bratřím, nastává „sobota“: člověk, stvořený šestého dne a neschopný dojít dne sedmého, konečně „kráčí“ k plnosti života, po které od věků toužil.

Tímto vyprávěním začíná „soud“, naznačený již v 3,17nn: na jedné straně je tu Syn, darující život bratřím, kteří ho přijímají, na druhé straně jsou tu vůdci lidu, kteří mu ho berou. On koná Otcovo dílo osvobození pro jeho syny. Ale někteří z nich, právě sami vůdci, se stavějí jako faraón do opozice. Tak se připravuje nový exodus, který se odehraje v 6. kapitole. Tváří v tvář Ježíšově činnosti pro člověka jsme postaveni před alternativu přijmout jeho dar, nebo ho ve jménu zákona odmítnout. Ale ani tomu, kdo dar odmítá, není nikdy upřen. Jestliže ten, kdo zabíjí, krade život, jiný mu ho zase daruje.

Toto vyprávění rozvíjí předchozí příběh, kde Ježíš přivádí k životu někoho, „kdo umírá“ (srov. 4,47.49); současně otevírá druhou část knihy znamení, která vrcholí vzkříšením Lazara (srov. 11,1nn). Život, který přemáhá smrt, je hlavní známkou tohoto evangelia. Člověk, kterého má Ježíš před sebou, se nedokáže postavit na nohy; žije ve svém neštěstí už třicet osm let v nečinné a napůl mrtvé existenci. Neuzdraví ho ani voda z toho rybníka, symbolu lidské přirozenosti, ani voda z Jakubovy studně, symbolu Zákona. Tou živou vodou, Božím darem, bude láska Otce k Synu, což je láska Syna k bratřím.

Tento člověk jako všichni ví, že je určen pro smrt. Slovo mu daruje uzdravení z oné „smrtelné nemoci“, a to je život. Právě v tomto díle se děje Boží práce: je sobota, svátek Boha a člověka, kteří se vzájemně nacházejí.

Původem tohoto „nemocného“ stavu je „hřích“ (v. 14), neurčitý, ale jasně označený. Hřích je oddělením člověka od jeho počátku a cíle. Zákon, který odlišuje život od smrti, na něj jen poukazuje. Dokonce zasévá do hříšníka odevzdanost zlu, které ho nutká říkat: „Nemůže to být jinak, než jak to je. Lepší, kdybych se nenarodil!“ Kdo si naopak myslí, že je spravedlivý, je jenom slepcem, který se domnívá, že vidí (9,41). Neštěstím lidu je rezignace, neštěstím představených je slepota.

Diskuse, která následuje po zázraku, se týká interpretace Zákona, jehož je šabat symbolem. Všechno je pro nás otázkou interpretace: člověk je interpretace, kterou si dává sám o sobě, o světě, Bohu a Zákoně.

Zákon sám o sobě je dobrý: ukazuje dobro a zavrhuje zlo. Protože jsme ale všichni hříšníci, dává Zákon pocítit vinu tomu, kdo ví, že hřeší, a tak ho usazuje do smrti, a zaslepuje toho, kdo ví, že nehřeší, a tím ho uzavírá do vězení sebeospravedlňování.

V obou případech je Zákon interpretován jako něco absolutního, čemu se dává člověk za oběť. V tom smyslu se Zákon stává zvráceným, namířeným směrem proti životu; jeho strážci mají jen moc člověka zotročit smrtí, jako jsou sami jejími otroky.

Ježíš nás vysvobozuje ze zla a z viny, když Zákonu navrací jeho kladný smysl, Bohu jeho otcovskou tvář a nám tvář synů. Proti této jeho interpretaci stojí výklad vůdců, kteří z něho učinili záruku své nadvlády nad druhými.

Tím nejobtížnějším obrácením je přejití od Zákona k evangeliu (srov. Flp 3,1nn), od hříchu k odpuštění, od viny ke smíření, od toho, čím bychom chtěli být, k tomu, čím jsme – což je mnohem lepší: jsme totiž Božími dětmi! Toto obrácení znamená uvěřit v lásku, kterou má Bůh k nám (1 Jan 4,16) a která nás uvádí ze smrti do života.

V tomto textu se 5× vyskytuje slovo „zdravý“ (vv. 4.6.11.14.15: v Janově evangeliu jen zde a v 7,23, kde odkazuje na tuto událost), 2× „uzdravit“ (v. 13: řec. sloveso iaomai; v. 10: řec. sloveso: therapeuó); 5× „vzít lehátko a chodit“ (vv. 8.9.10.11.12) a 5× „člověk“ (vv. 5.7.9.12.15). Scénu tvoří na začátku vodní nádrž obležená nemocnými, slepými, chromými a vyschlými, a potom chrám. Na pozadí je stojatá nebo vířící voda velké nádrže, jako ve 4. kapitole to byla voda ve studni coby protiklad k „živé vodě“.

Ježíš tu „léčí“ a „uzdravuje“ „člověka“, který se stává „zdravým“, schopným „chodit“ a „vzít lehátko“, na kterém byl předtím nošen jako vězeň. Rámcem vyprávění je svátek, šabat: plnost života, který chybí lidstvu, jež se nachází na okraji rybníka u Ovčí brány. Ježíš dovádí člověka zpět k prameni živé vody, od kterého se vzdálil (srov. Jer 2,13). Očekávání smrti, která nás ochromuje po celý život (Žid 2,14n), nebo její případné oddalování, se mění ve schopnost chodit ve svobodě. Ten, který předtím ležel, se nyní zvedá, uvolněný od mrtvolné strnulosti, nápodoby smrti, které se bojí: je vzkříšen a znovu se stává poutníkem (viator), člověkem na cestě. Jaká je to cesta člověka, v němž přebývá neklidná touha, která mu okrádá srdce a odsouvá jeho střed mimo něj?

Tento text je bohatý na symboly a narážky, kterých si při jeho četbě všimneme.

Ježíš je Syn, který uzdravuje lidství člověka. Žádný přirozený prvek a žádný náboženský zákon, ani vody z cisterny, ani ze studny, ale jen voda živá, kterou on dává darem, utiší žízeň po samotném životě člověka, který si je vědom toho, že umírá.

Církev se poznává v tomto člověku, který leží nedaleko vody. A ví, že její spása pochází od Syna, který dává život tomu, kdo slyší jeho slovo.

2. Četba textu

v. 1: Potom byly židovské svátky. Na rozdíl od ostatních příležitostí se neupřesňuje, jaké svátky to byly (srov. 2,13; 6,4; 7,2; 10,22; 11,55). Později bude zmíněno, že je to šabat (v. 9). Na konci bude řeč o Ježíšově smrti.

Tento svátek je svátek „židů“, což jsou u Jana jen vůdci lidu: není to svátek lidu, ale těch, kdo žárlivě střeží Zákon a chrám.

Ježíš se odebral vzhůru do Jeruzaléma. Už tam šel na Velikonoce jednou (2,12nn). Později půjde tajně na svátky stánků (7,2.10); znovu se tam vrátí na svátek Posvěcení chrámu (10,22) a potom naposledy, až nastanou „jeho“ Velikonoce (srov. 12,12).

v. 2: u Ovčí brány. To je jméno brány (srov. Neh 3,1), kterou vcházela zvířata k chrámové oběti. Jsou to ovce a býčci, které Ježíš vyhnal při své první návštěvě Jeruzaléma (2,14n). Pán přichází, aby se ujal svého stáda (srov. Zach 10,2n; Ez 34). „Dobrý pastýř“, který vyvádí své ovce z ovčína, aby mohly mít život (srov. 10,1nn), je také „ovčí bránou“ (10,7). On je totiž Syn, beránek, který nahrazuje chrámové oběti: skrze něj máme přímý přístup k Bohu.

rybník. Je to veliká nádrž severně od chrámu u Ovčí brány, do které se shromažďovala také dešťová voda.

hebrejsky zvaný Bethzatha. Druhá část jména rybníku se v kodexech liší. Jeho význam, který není zcela jistý, může být: dům „dvou pramenů“ nebo „oliv“, „ovcí“ nebo „milosrdenství“, „příkopu“ nebo „nový“, podle čtení, které si zvolíme a jak interpretujeme druhou část názvu.

s pěti podloubími. Čtyři podloubí jsou po obvodu a jedno uprostřed; to rozděluje rybník na dvě části. V čísle pět vidí Otcové narážku na pět knih Zákona, který drží hříšné lidstvo zavřené ve vězení, vyloučené ze života. „Podloubí“ odkazují na chrám, kde je toto sloupořadí vně svatyně.

v. 3: v nich lehávalo množství nemocných. Je to masa lidstva, které „leží“ jako zavřený dobytek. Jsou „ne-mocní“: nemohou se postavit na nohy. Ztratili vzpřímený postoj, aby mohli být partnery rozhovoru s Bohem. Kvůli sehnutí k zemi, z které pocházejí a do které se vrátí, se už nedokážou k němu pozvednout. Při tomto druhém příchodu do Jeruzaléma je chrám, Otcův dům, nahrazen těmito nemocnými bratry; při poslední návštěvě Jeruzaléma bude nahrazen Ježíšovým tělem, chrámem, který je zbořen a ve třech dnech znovu vystavěn.

slepých, chromých. To jsou nemoci člověka, který nechodí podle Zákona: Slovo není lampou jeho krokům a světlem na jeho stezce (srov. Žl 119,105). Kdo nevidí a neví, kam jít, nemůže chodit. Slepí a chromí mají zakázáno vejít do Božího domu (srov. 2 Sam 5,8).

ochrnutých. Tito nemocní na okraji rybníka jsou vyschlí: nemají už onu životní mízu, která pochází ze „vzpřímeného postoje“, z „vidění“ a „chození“ ve světle života. Jsou to suché ratolesti (15,6), suché dřevo (Lk 23,31), jako „suchá ruka“ člověka v synagoze (srov. Mk 3,1). Připomínají lid vyprahlých a suchých kostí (srov. Ez 37,1-14).

Čekali, až se voda začne vlnit. Voda, symbol života, se občas hýbala, když se otvíraly uzávěry k plnění rybníka. Nyní je mrtvá a stojatá. Člověk stále doufá v nějaký pohyb – změnu situace, vzpouru nebo revoluci –, která oživí jeho existenci. Hůř než teď už být nemůže; pokud se něco hýbe, může to jít jen k lepšímu.

Tato část verše 3 a celý verš 4 v mnoha rukopisech chybí. Jsou ale nutné k pochopení v. 7, který říká, proč tam ti lidé jsou. Byly vynechány proto, aby nepodporovaly pověrečné léčitelské praktiky, nebo naopak byly přidány na vysvětlení verše 7?

v. 4: Čas od času atd. Ve vykopávkách tohoto rybníka byla nalezena ex voto. Rybník se stal místem pohanského kultu, zasvěceného uzdravujícím božstvům. Člověk odedávna očekával od Boha zdraví. Ale tato voda, i když je léčivá, nedá život; ona jen udržuje nebo vylepšuje život, který tu už je. A ten je stále nemocný smrtí. A není lék, který by ji vyléčil, nepomůže ani voda z tohoto rybníka. Se vším, co člověk může vynalézt nebo si představit, nachází jen vodu, která se stále „víří“ strachem ze smrti (srov. Žid 2,14). Pokud se někdo náhodou uzdraví, je to jen nakrátko: a stejně zůstane zasvěcen smrti.

Dar života, po kterém člověk touží, nemůže pocházet z této vířící se vody, ani ze studny; pochází od Ježíše, Slova, které se stalo tělem. Bůh je život: náš život je společenství s ním (srov. Dt 30,20).

v. 5: Byl tam jeden člověk. V té mase si všimneme jednoho člověka. To je člověk!

ten byl nemocný. Tento člověk je (v řeč. doslova „se měl ve své nemoci“, pozn. překl.) ve stavu, kdy nemůže stát na nohou. Je svázán svým neštěstím a je na něj navázán, je jím hlídán a sám ho hlídá: pečuje o ně a hýčká si ho, a tak si z něj tvoří svou identitu. Ježíš bude mluvit o „hříchu“ (v. 14). To není hřích osobní, ale „situace hříchu“, dědictví, které dostáváme a předáváme dál, a tak jeho kapitál rozmnožujeme. Sám Zákon může člověka ve stavu neštěstí jen přivádět k rezignaci nebo k sebeospravedlňování. Vůdci lidu se ospravedlňují a lid rezignuje. Každý je se svým neštěstím sám (srov. v. 7: „nemám nikoho“), vyloučený ze slavení, odevzdaný tomu, co už považuje za svůj osud. do chrámu může vejít jen jako oběť a odčiňovat své pocity viny, a tím je ještě víc živit – odčiňování je to nejlepší palivo pro oheň viny. Šabat není pro radost a odpočinek: je jenom zakazováním jako celý Zákon (srov. v. 10: „nesmíš“). Jeho život znamená podstupovat zlo. Vůdcové si naopak myslí, že slaví, protože střeží zápovědi Zákona a ukládají je druhým. Vůdcové jsou obětí sadismu a jejich podřízení obětí masochismu.

už osmatřicet let. Chybí mu dva roky do čtyřiceti. Čtyřicet let je jedna generace, jeden život. Dt 2,14-17 hovoří o třiceti osmi letech na poušti pro ty, kdo vyšli z Egypta a zemřeli, aniž došli do zaslíbené země (Žl 95,10 a Nm 32,13 mluví o čtyřiceti letech). Tento člověk se jako všichni narodil proto, aby umřel, a čeká na smrt s frustrující nadějí na nedosažitelnou zázračnou vodu. „Skoro umírá“ a Ježíš přichází „dřív, než zemře“ (srov. 4,47.49).

v. 6: Když ho Ježíš viděl atd. Otcův zrak je upřen na Syna a Synovy oči na nemocného bratra. Ježíš „ví“, jak na tom ten člověk je: ví to, protože je věčné Boží Slovo, ví to, protože je tělo jako každé tělo.

Chceš být zdráv? Ta otázka není zbytečná. Ten člověk je chronicky nemocný, touha po životě v něm už vyhasla. Ale touha je rukou, která přijímá dar. V samařské ženě Ježíš probouzí touhu po živé vodě, v tomto nemocném člověku touhu po zdravém životě, kterého se už zřekl. To je jeho hřích: nedostatek naděje! Bůh je láska a život, dar, který se sdílí: každý ho přijímá v té míře, v jaké ho chce. Člověk bez tužeb je jako mrtvý: zůstává nehybný a nikam nechodí. Touha je znamením něčeho, co chybí, ale je nutná jako světlo pro oko, které by jinak odumřelo.

Na rozdíl od Marie (srov. 2,1nn), od otce (srov. 4,46nn) a od Lazarových sester (srov. 11,1nn) tento člověk od Ježíše nic nežádá, podobně jako slepec v 9,1nn. Je totiž snadné vidět zlo druhého a toužit po jeho dobru, ale je nesnadné vidět vlastní zlo a chtít být od něho osvobozen. Zlo druhého totiž vyčnívá, zatímco moje zlo považuji za součást své osobní identity: „Už jsem se tak narodil!“

v. 7: nemám nikoho atd. Tenhle nemocný nikoho nemá. Jeho potřeba ho zavřela do samoty. Je na samém okraji rybníka, ale nikdy do něho nevstoupí v ten správný okamžik. Jako ve špatném snu přichází vždycky příliš pozdě. Přesto tam zůstává dál, hraje si na poraženého a přitom dopředu ví, že všechno je iluze, která skončí ve zklamání. Je tam z donucení: položili ho tam druzí.

v. 8: Ježíš mu řekl. Ježíš působí Slovem. To na počátku říká: „Ať je světlo“; a bylo světlo.

vstaň. Tak jako Slovo tvoří, tak také obnovuje: probouzí mrtvého člověka a vrací mu život (vv. 21.25).

vezmi své lehátko a choď (srov. Mk 2,1-12). Tento výraz je hlavním bodem celého vyprávění a následné diskuse: opakuje se celkem pětkrát (vv. 8.9.10.11.12), jako je pět sloupořadí u rybníka a pět knih Zákona. Lůžko je pro zdravého člověka místem odpočinku; lehátko je pro nemocného místem sporu.

Toto lehátko, na kterém leží nemocný, je symbolem Zákona: drží ho spoutaného jako delikventa a dopravuje ho k Ovčí bráně, daleko od vody a od slavení svátku. Nyní ho člověk může sám nést a jít až do chrámu, kde ho Ježíš znovu vyhledá. Zatímco předtím byl mrtvý, nyní žije a je vzkříšený, protože „chodí“, žije podle Slova. Zatímco předtím byl svázán překážkami, nyní je schopen volně nosit to, co předtím nosilo jeho jako vězně. Zákon totiž přivádí k životu ty, kdo ho zachovávají, ale ty, kdo ho přestupují, drží ve vězení.

v. 9: A hned byl ten člověk uzdraven. Vstát, zachovávat Slovo a kráčet před Bohem: to je zdravý život, zbavený jedu, který ďábel naočkoval do toho, kdo mu popřával sluchu (srov. Mdr 1,12-15; 2,24). Tento život je Slovem darován člověku, který se už neodvažoval v nic doufat.

Ten den však byla sobota. Když se toto uskuteční, nastává „sobota“, naplnění stvoření a plnost života. Ježíš, Pán nad sobotou, dnem Páně, přišel, aby přinesl člověku šabat Boží. Sobota je přece stvořena pro člověka (srov. Mk 2,27).

v. 10: Proto židé tomu uzdravenému namítli. Ti židé jsou vůdci, vykladači Zákona, dohlížitelé nad sobotou, která je svrchovaným výrazem závazků plynoucích ze Zákona.

Je sobota! Nesmíš atd. Je nezajímá, že tento člověk vstal a chodí. Zaměstnaní vyhlašováním toho, co je dovoleno dělat v sobotu, se nedovtípí, že „nosit lehátko“ není přestoupení Zákona, ale naopak sám symbol jeho zachovávání.

Existují dva protichůdné způsoby, jak chápat Zákon: buď jako zákaz a odsouzení, nebo jako strážce lidského života a jeho svobody (srov. Gn 2,16n). Prvním způsobem k němu přistupuje Adam, který od samého začátku naslouchal hadově lži. Druhý způsob chtěl Bůh, který miluje člověka něžnou láskou (srov. Jer 31,3) a odpouští jako otec svému synu. To je původní smysl Zákona, ke kterému nás Ježíš znovu přivádí: člověk není pro Zákon, ale Zákon je pro člověka. Výsledkem těchto dvou různých interpretací jsou dva protikladné způsoby života.

Nejen kdysi, ale ještě dnes v naší „globální vesnici“ závisí budoucnost člověka na tom, jak vykládá Zákon, sebe sama a Boha. Nicméně mimo veškeré zachovávání nebo přestupování Zákona o lidstvu rozhoduje jednání podle Ježíše, který se ujímá toho nejslabšího bratra.

v. 11: Ten, kdo mě uzdravil atd. Před strážci Zákona odpovídá někdejší nemocný, že ho uzdravil nějaký člověk; tohle oni přehlížejí, protože se nezajímají o člověka, ale o Zákon. Právě díky naslouchání jeho slovu („řekl mi“), a ne slovům Zákona („nesmíš“), je schopen „vzít lehátko a chodit“.

v. 12: Kdo je ten člověk atd.? Kdo je ten, který stojí nad Zákonem a staví člověka nad jakýkoli zákon? On si osvojuje moc Boží: to je rouhání (srov. Mk 2,1-12 par.)!

v. 13: nevěděl, kdo to je. Ten člověk nezná Ježíše. Ještě nečte „zázrak“ jako „znamení“.

Ježíš se totiž vzdálil, protože na tom místě bylo mnoho lidí. Ježíš se vyhýbá očekávanému návalu dalších nemocných, kteří by žádali uzdravení. Nechce opakovat „zázrak“; chce spíš, aby v něm našli hodnotu znamení. Uzdravil jednoho, aby ukázal, z čeho chce uzdravit všecky: ne z nějaké nemoci, ale ze špatného způsobu života založeného na pojetí sebe, Boha a Zákona. Ježíš nepřišel proto, aby dal Samaritánce vodu, kterou může nalézt ve studni, ani aby dal zástupům chleba, který pomíjí (6,26). Nepřišel dát zdraví, ale spásu. Tato spása je společenství s Bohem, který nás převádí z mrtvého života do stavu svých dětí (srov. v. 24).

v. 14: Později ho Ježíš potkal v chrámě. Jako ho předtím uviděl u Ovčí brány, tak ho nyní potkává v chrámě. Ale ne jako ovci vedenou na porážku. On sám, o němž brzy rozhodnou, že ho zabijí, ho předešel jako pravý beránek, který osvobozuje svět od jeho hříchu. Jeho Slovo způsobilo, že došel až sem a že nosí jako zdravý své lehátko, které dříve nosilo jeho coby nemocného. Chrámem, Otcovým domem, je nyní živý a vzkříšený bratr, který byl dřív bratrem nemocným a hříšným.

Už nehřeš. Toto prohlášení se zdá zvláštní, protože se liší od 9,3. Zde Ježíš uvádí do vztahu hřích a nemoc: podle něj je původcem této nemoci hřích, který mu odpustil (srov. Mk 2,5). Zdá se, že text napovídá, o jaký hřích se jedná: nechtít být uzdraven, odmítání touhy po životě, chmurná beznaděj vzhledem k budoucnosti, v které člověk chápe vyloučení svátku jako něco „normálního“, jako by Bůh byl zlý a měl zalíbení ve smrti člověka (srov. Ez 33,11). Tento hřích spočívá v tom, že Zákon, který odsuzuje a trestá, se klade na místo Boha, který ospravedlňuje a odpouští.

aby tě nestihlo něco horšího (srov. Lk 11,24-26; Žid 6,4-8). Je lépe ležet nemocný na zemi než se zřítit z výšky dolů.

v. 15: Ten člověk odešel. Pravděpodobně ne proto, aby Ježíše udal, ale aby o něm vydal svědectví, které může být přijato, nebo odmítnuto.

oznámil židům, že ho uzdravil Ježíš. Ježíš znamená „Hospodin zachraňuje“.

v. 16: Proto židé Ježíše pronásledovali (srov. Mk 3,1-6). Začíná přímý střet mezi Ježíšem a vůdci lidu. Ve hře je výklad Zákona, vztah mezi člověkem a Bohem: otázka života a smrti.

v. 17: On však jim na to řekl. Místo obvyklého apekrithé (srov. vv. 7.11) tu Jan užívá formu apekrinato, která se vyskytuje v procesu před veleradou (srov. Mk 14,61; Mt 27,12 a Lk 23,9). Tady začíná soud s Ježíšem, ve kterém se zjeví jako Syn. Je to už anticipování cíle, ke kterému se směřuje.

Můj Otec. Ježíš vyhlašuje téma zjevení Syna a jeho díla, o kterém se bude mluvit ihned záhy (vv. 19-30). Ježíš nazývá Boha „svým Otcem“ (srov. 2,16). „Otec“ označuje nejen vztah založený na zplození, ale také vztah lásky, která se vyjadřuje tím, že Otec a Syn jsou spojeni v poznání, chtění a jednání.

je až dosud činný. Bůh je stále činný ve stvoření, aby ho dovedl k sedmému dni, o kterém je řečeno, že Bůh „dovršil“ svou práci a „odpočinul“ (srov. Gn 2,2n). Dovršil tedy Bůh sedmého dne svou práci, nebo odpočinul? Ve skutečnosti jeho odpočinkem je završení jeho díla, kterým je uvedení člověka do jeho odpočinku. Ježíš je činný v sobotu ne proto, že by pohrdal autoritami. On tak nejedná proto, že by chtěl přestupovat zákon nebo provokovat; naopak, ukazuje tím Otcovo dílo ve světě, jehož cílem je dovést svět ke svobodě, jakou má Syn.

v. 18: proč se ho snažili zabít (srov. Mk 3,6). Text, který začal svátkem, pokračuje darem šabatu a končí probodením boku o posledních Velikonocích, kdy Syn bude zabit a kdy nám dá svého Ducha. Dar života ho bude stát život.

rušil sobotu (v řečtině doslova „uvolnil, rozvázal sobotu“, pozn. překl.). Předtím byl šabat svázán a svazoval, nyní je rozvázán, svobodný a osvobozující: je pro člověka. Jak šabat, tak každý zákon, a dokonce sám Bůh je tu pro člověka! Jediným zákonem od věků je Boží láska, základ života a svobody. To je ta skrytá skutečnost od založení světa, kterou Adam nepochopil, ale kterou nám Syn přišel zjevit.

stavěl se tak Bohu naroveň. Syn je podobný svému otci nejen v jednání, ale také v bytí. Činit se podobným Bohu je Adamův hřích (srov. Gn 3,5) a z toho nyní obviňují Ježíše. Ale Bůh přece člověka stvořil k svému obrazu a ke své podobě! Adamův hřích nebyl v tom, že se chtěl stát jako Bůh, ale že chtěl uchvátit to, co může být jen dáno darem; chtěl mít jako svůj majetek to, co se mu nabízelo od Otce: nepřijal, že je synem. Ježíš je Syn, první člověk, který přijímá, že je takový: že je Otcem milovaný. On „ztělesňuje“ věčné Boží Slovo a tomu, kdo ho přijme, dá darem, že bude (znovu)zrozen jako Boží syn.

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji rybník, pět sloupořadí a velké množství nemocných.

c. Prosím o to, co chci: vůli uzdravit z toho, co mi překáží.

d. Sklízím z toho plody tím, že kontempluji osoby: kdo jsou, co dělají, co říkají.

Nepřehlédni

- odebral se vzhůru do Jeruzaléma

- rybník a mnoho nemocných

- slepí, chromí, ochrnulí

- pohyb vody

- člověk, který je už třicet osm let nemocný

- chceš být zdráv?

- nemám nikoho

- vstaň, vezmi své lehátko a choď

- ten den byla sobota

- představení mu řekli: není dovoleno

- problém Zákona: jak ho chápe Ježíš, jak představení?

- už nehřeš

- pronásledování Ježíše

- můj Otec je činný, i já jsem činný

- Ježíš „rozvázal“ šabat

- stavěl se naroveň Bohu

- představení ho chtějí zabít

4. Texty k prohloubení

Žl 95; Mdr 1,12 – 2,24; Mk 2,1-11.23-28; 3,1-6; Jan 1,2-4; 4,1-42.43-54; Flp 3; Žid 2,14-18.

11. Otec miluje Syna

Jan 5,19-30

19 Ježíš jim na to řekl: „Amen, amen, pravím vám: Syn nemůže sám ze sebe konat nic, nýbrž jen to, co vidí, že koná Otec; co totiž koná on, koná stejně i Syn.

20 Vždyť Otec Syna miluje a ukazuje mu všechno, co sám koná. A ukáže mu ještě větší skutky než tyto, takže budete žasnout.

21 Neboť jako Otec křísí mrtvé a je oživuje, tak i Syn oživuje, koho chce.

22 Otec totiž nikoho nesoudí, ale všechen soud odevzdal Synovi,

23 aby všichni ctili Syna, jako ctí Otce. Kdo nectí Syna, nectí ani Otce, který ho poslal.

24 Amen, amen, pravím vám: Kdo slyší mé slovo a věří tomu, který mě poslal, má věčný život a nepodléhá soudu, ale přešel už ze smrti do života.

25 Amen, amen, pravím vám: Přichází hodina – ano, už je tady –, kdy mrtví uslyší hlas Božího Syna a ti, kdo uslyší, budou žít.

26 Jako totiž Otec má život sám v sobě, tak dal i Synovi, aby měl život sám v sobě,

27 a obdařil ho mocí konat soud, protože je Syn člověka.

28 Nedivte se tomu, neboť přichází hodina, kdy všichni v hrobech uslyší jeho hlas

29 a vyjdou: ti, kdo konali dobro, budou vzkříšeni k životu, kdo páchali zlo, budou vzkříšeni k odsouzení.

30 Já sám ze sebe nemohu dělat nic. Soudím podle toho, co slyším, a můj soud je spravedlivý, protože nehledám vůli svou, ale vůli toho, který mě poslal.“

1. Poselství v kontextu

„Otec miluje Syna,“ odpovídá Ježíš těm, kdo ho chtějí zabít (v. 18). Toto tvrzení, omšelé i vzrušující současně, je veliká pravda, bohužel nikdy nepochopená a stále zapomínaná, která je v základu naší existence. Ježíš přišel, aby probudil vzpomínku na ni, když byla tak tragicky odsunuta. Bůh je jeho Otec, a on je „Syn“: to, co je a dělá ten první, je a dělá také ten druhý z jeho daru. Vztah mezi oběma je vztah darované a opětované lásky. Vzájemná láska je jejich život: Duch Svatý, „třetí“, který z těch dvou činí „jedno“, takže se shodují v bytí, poznání a chtění, a tedy také v souzení a jednání.

Tato řeč popisuje vztah mezi „Otcem“ a „Synem“, otázku „života“ nebo „smrti“, slovesy „konat“, „vidět“, „milovat“, „ukazovat“, „divit se“, „vzkřísit“, „oživovat“, „chtít“, „soudit“, „ctít“, „posílat“, „poslouchat“, „věřit“, „přejít“, „žít“, „mít“, „dát“, „odejít“. Tato slovesa vyjadřují činnost, v které je Otcův život darován Synu a předáván nám. Je to příkladný text o trojičním tajemství a o tajemství člověka.

Těmito prostými a vznešenými slovy, obyčejnými a tajuplnými současně, Ježíš odhaluje Boží identitu, což je také hluboká a skrytá identita člověka, který je Božím obrazem a podobou. Ignorovat ji je základní liknavost v pochopení toho, co jsme. Je třeba si uvědomovat, že stále, ať chceme, nebo nechceme, každé pojetí Boha je pojetím člověka a naopak: jedno je zrcadlem druhého.

Ježíš s božskou autoritou tvrdí, že kdo ho slyší, má život věčný. Kdo věří Synu, vstupuje do vztahu k Otci, přijímá svou skutečnost syna a jako takový žije: miluje bratry a vyšel ze smrti do jeho života (1 Jan 3,14). Touto zjevující řečí chce evangelium také ve čtenáři způsobit právě vyprávěné uzdravení člověka, který „vstává“, odnáší si své lehátko a chodí. „Skutek“, který Ježíš vykonal u rybníka, je „znamením“ toho, jak tato slova, slyšená a kontemplovaná, přijatá a zakoušená, působí v nás.

To, co člověku brání, je neznalost a nepřijetí jeho identity syna. Nevědět, že je synem – milovaným! –, je počátkem jeho neštěstí: kvůli tomu odmítá svůj počátek a cíl, neví, odkud pochází a kam jde. Proto žije životem zavěšeným v prázdnotě, nesmyslným a absurdním, jako ten, kdo přichází z nicoty a vrací se do ní. Takto chápaný život je skutečně neštěstí. Místo aby uvědomování si vlastní omezenosti bylo počátkem moudrosti, stává se hrůzou z vlastní nicoty. Člověk, který se stal otrokem strachu ze smrti na celý život (Žid 2,14), se vrhá ze závrati do propasti, které se bojí.

Ježíš, Syn Boží a Syn člověka, přišel, aby nám znovu daroval pravdu, která nás činí svobodnými (8,32): naše bytí synů, spojených s pramenem života. Od něj jsme se vzdálili jako Adam, abychom si hloubili rozpukané cisterny, z kterých voda uniká pryč (Jer 2,13). Když jsme opustili Otce, ztratili jsme svou identitu synů.

Tento text zjevuje „Syna“ v jeho vztahu k „Otci“, který je otevřený všem, kdo ho poslouchají; vždyť on je Slovo, které má moc zplodit jako Boží děti ty, kdo ho přijímají (1,12).

Tato část řeči začíná a končí Synovým „konáním“ (vv. 19.30), což je činnost Ježíše, který tu mluví. Ano, od označení „Syn“ ve v. 19 se přechází k „já“ ve v. 30. Syn „vidí a koná“ to, co mu Otec „ukazuje“, a „soudí“ podle toho, co od něj „slyší“. Rozvíjí se tu téma ohlášené ve v. 17, kde Ježíš ztotožňuje své jednání s jednáním Otce, a tak se činí rovným Bohu (v. 18). To, co právě učinil u rybníka, je naplněním Božího jednání v jeho lásce k člověku: dává mu plný život a uvádí ho do šabatu.

V této části řeči je 8× uveden „Syn“, 1× „Syn Boží“ (v. 25), 1× „Syn člověka“ (v. 27) a 7× „Otec“. Zatímco ve Starém zákoně se Bůh označuje jménem Otec 15×, v evangeliích ho Ježíš takto jmenuje alespoň 170×, z toho 109× u Jana, 4× u Marka, 15× u Lukáše a 42× u Matouše. Zde se jedná o variaci na téma Syn-Otec, které je středem Ježíšova poselství a středem čtvrtého evangelia. Otec je ten, který všecko dává Synovi: dává mu to osobně a dává mu sebe sama (v každém daru dárce dává sebe sama). Syn je ten, který všechno přijímá: své já a samotného Otce.

Syn je rovný Otci, protože je milován a říká jeho lásce „ano“. Je poslán do světa, aby mu zjevil tuto lásku a spasil ho (3,16n). Ježíšovým dílem je zjevit nám „Boží dar“ (4,10), abychom ho poznali a přijali, a tak se stali jeho dětmi a bratry mezi sebou navzájem, s ním a jako on, Syn.

Tento text mluví o dvou základních a výlučných výsadách Boha, který má život sám v sobě: „křísit/oživovat“ a „soudit“. Tyto dvě činnosti v něm ale nejsou oddělené, protože jeho soud znamená dávání života. Tyto výsady jsou Otcovým darem Synovi jako Synu člověka.

Ježíš nám zjevuje, že „Jediný“ není osamocený: Bůh je Otec a Syn, jeho životem je vzájemná láska a jeho působení ve světě spočívá v tom, že ji všem sděluje. To je neslýchaná novost, třebaže jakožto touha člověka, který chce být jako on, je stará.

Vztah otec/syn zakládá lidskou existenci: každý je něčím dítětem. Termín „otec“ není ke slovu „matka“ alternativní, ale komplementární: Lk 6,36 praví, že se máme stát „mateřští“ (milosrdní, „děložní“) jako je Otec. Zatímco „matka“ označuje biologickou nutnost člověka být přijat, aby mohl žít, „otec“ označuje uznání a lásku, která se zakládá na slově, jež působí život a růst ve svobodě. Vztah otec/syn je možno žít jen tam, kde není soupeření, ale dar a rovnost, ve stejné důstojnosti.

Ve vztahu Otec/Syn se zjevuje, kdo je Bůh a kdo je člověk. Ježíš, Boží Syn a Syn člověka, přišel, aby nám vrátil naši skrytou tvář, která je tváří Boží, když nás přivede k poznání onoho vztahu, který umožňuje žít. On nám říká, že navzdory jakékoli záporné zkušenosti v této oblasti existuje tu pro všechny pozitivní otcovství/mateřství, které odpovídá naší vrozené tužbě: „I kdyby mě otec s matkou opustili, Hospodin se mě ujme“ (Žl 27,10).

Vv. 19-21 představuje společné „konání“ Otce a Syna: „křísit mrtvé“ a „oživovat“ existenci, která už je jen ke smrti. Zázrak uzdravení nemocného je znamením tohoto daru, který uvádí člověka do sedmého dne a dává mu to štěstí, pro které byl stvořen.

Vv. 22-30 hovoří o „soudu“: ctít a poslouchat Syna znamená spásu, přejití z života ve smrti, odděleného od Otce, k plnému životu Božího Syna. Tento soud se děje už „nyní“ (v. 25) a spočívá v tom, jaký zaujmeme postoj k Ježíšovu hlasu, který zaznívá pro každého, včetně čtenáře, který slyší, jak říká: „Vstaň, vezmi své lehátko a choď.“ Kdo ho neslyšel, uslyší ho určitě na konci světa, až Pán otevře hroby. Pak bude každý spasen v té míře, v jaké žil, nebo nežil jako syn. Ano, Synovo světlo přichází do světa, aby osvítilo každého člověka (1,9). V hloubi srdce nosí každý jeho pečeť. Nejpozději v okamžiku smrti, až spadne opona klamu, ho každý člověk uvidí. Ale už v tomto životě je každý odpovědný podle jasnosti, ke které dospěl ve svém svědomí.

„Konání“ a „souzení“ předpokládá základní normu, podle které se koná a hodnotí. S tím souvisí otázka, jaký je to „zákon“, který vyjadřuje Boží vůli. Pro Ježíše je zákonem vždycky a jenom zákon lásky mezi Otcem a Synem. Tato láska bude Božím soudem, který se definitivně zjevil na kříži, kde daruje život tomu, kdo ho chce sám uchvátit. Je to „zákon svobody“ (Jak 1,25; 2,12), který pramení z Boží podstaty, kterou je láska.

Člověk, jak bylo řečeno v předchozím úryvku, je sám interpretací, kterou podává o Bohu, o sobě, o zákonu a o druhém člověku. Je-li Bůh jen náročný majitel, pak člověk je poslušný nebo vzpurný otrok, zákon spočívá v zákazu ho přestupovat a druhý člověk je soupeř, kterého je třeba odstranit. Syn, který se domnívá, že princip jeho života je proti němu, nemůže než bouřit se proti němu; v důsledku toho bude proti sobě a proti všem. Považovat Boha za protivníka člověka je původní zlo, od kterého se musejí očistit všechna náboženství, aby neobětovala člověka Bohu a zákonu, a tak neničila člověka, zákon i Boha současně.

Zjevení Syna nám dává život a svobodu. On, jediný viditelný interpret neviditelného Boha (1,18), nám skutky a slovy zjevuje Boží soud: Bůh je milující Otec a my jsme jeho milované děti. Jeho zákon je pro život, jeho zákazy jsou proti smrti.

V Ježíši nacházíme náš domov, který je Otcovým domem. Přijmout ho znamená uzdravit existenci zasvěcenou smrti a mít život, který nám náleží coby synům. Vzepřít se mu znamená vzepřít se sobě, a tak ztratit svou identitu.

Naše existence tady a teď je okamžikem rozhodnutí: život a smrt jsou v našich rukách (srov. Dt 30,15-20). Bůh nekoná soud: jsme to my, kdo „soudíme“ Boha. Náš negativní soud o něm bude naším zavržením – které on sám vynese na kříž, kde nám zjeví „svůj“ soud, který bude naší spásou.

Ježíš, vydaný a odsouzený na smrt proto, že se prohlašuje za Božího Syna, činí z obžaloby svou obhajobu. Poté budou následovat výpovědi svědků (vv. 31-47). Těmito jeho slovy začíná „proces“, který se bude v následujících kapitolách evangelia rozvíjet.

Ježíš není nějaký další Bůh nebo rouhačský člověk: on je „jiný“ Bůh, Otcův Syn, který nám sděluje pravdu o Bohu jako Otci a pravdu o nás, že jsme jeho děti.

Církev přijímá a miluje Syna. Jejím zákonem je svoboda toho, kdo je milován: je to sama láska mezi Otcem a Synem. Ta je už nyní „věčným životem“, závdavkem života stále plnějšího.

2. Četba textu

v. 19: Amen, amen, pravím vám. Božskou autoritou – tak v Bibli mluví Bůh v první osobě – začíná Ježíš svou řeč, kterou se obrací na ty, kdo ho obviňují, že se činí rovným Bohu (v. 18). To, za co je obviňován, je pravda: on je Syn, rovný Otci.

Syn nemůže sám ze sebe konat nic. Ježíš je Syn, který si nepřivlastňuje ani sebe, ani Otce: jeho jednání stejně jako jeho bytí je od Otce. V člověku je radikální zlo, že se nepoznává jako syn, že chce být principem sebe sama, aniž si uvědomuje, že tím popírá vztah, který mu dává existenci.

to, co vidí, že koná Otec atd. Syn s láskou kontempluje a poslouchá Otce: „vidí“ ho a „poslouchá“ ho (v. 30), pochází od něho a naplňuje jeho dílo. Jeho postavení ale není podřízené: on je s ním jedno v lásce, ve které Otec sebe dává a Syn sebe přijímá. Jako otec, který nemiluje a nedává sebe sama, popírá svou otcovskou podstatu, tak syn, který nepoznává a nemiluje otce, popírá svou podstatu syna. Tak tomu bývá mezi lidmi. Ježíš přišel, aby tuto zhoubu napravil, a tak nám nabízí svůj vztah Syna k Otci.

v. 20: Otec Syna miluje (srov. 3,35). Adam a jeho potomci po něm nepoznali Otcovu lásku. Tato nevědomost je začátkem našich neštěstí: kdo se necítí být milován, nemiluje sebe a neumí milovat. Ježíš právě těm, kdo ho obviňují, řekne, že v sobě nemají Otcovu lásku (v. 42). Bůh je Otcova láska k Synu a Synova k Otci; a všecko, co existuje, je účastí na této lásce.

Otcova láska se stala viditelnou v lásce Syna ke všem lidem a zjevuje se v těch, kdo vírou v něho považují druhé za své bratry. A jenom když se milujeme navzájem, je tato láska hodnověrná. Nedá se dokazovat, ale může se jen ukazovat.

ukazuje mu všechno. „Zákonem“ Synovy činnosti je hledění na lásku Otce, který je pro něj stále přítomný: on mu „ukazuje“ tady a teď, jak jednat s bratřími. Všechna činnost, která nepochází z lásky, vychází ze sobectví a místo života přináší smrt.

všechno, co sám koná. „On“ může znamenat jak Otce, tak Syna. Z kontextu se zdá, že označuje spíš Syna, protože se mluví o jeho činnosti.

a ukáže mu ještě větší skutky než tyto (srov. 14,12). „Tyto“ skutky, které mu Otec ukazuje a které Ježíš vykonal, odpovídají tomu, co učedníci viděli, zejména uzdravení nemocného. „Větší skutky“ budou ty, které přijdou později: dar chleba (6,1n), světla (9,1nn) a zejména dar života Lazarovi (11,1nn).

takže budete žasnout. To bude úžas velikonočního rána, kdy se v Synu naplní Otcův skutek ve prospěch jeho dětí.

v. 21: Neboť Otec křísí mrtvé a je oživuje. To jsou dvě Otcovy činnosti, které výlučně náleží Bohu: vyvádět ze smrti a dávat plnost života. Právě to Ježíš učinil s tímto nemocným a to činí jeho slovo v nás, kteří ho posloucháme.

tak i Syn oživuje. To, co Ježíš právě v sobotu vykonal, je Otcův skutek. Nemocný, který se stává „zdravým“ a vychází z hříšného života („už nehřeš“, v. 14), přešel ze smrtelného života, odděleného od Otce, do života plného. On „vstává“, „bere své lehátko“ a „chodí“.

koho chce. Jako Otec „chce“ (= miluje) všechny a každého ze svých dětí, tak také Syn „chce“ všechny a každého ze svých bratří. To není narážka na svévolnou predestinaci; jen se tu vyjadřuje, že „křísit mrtvé“ je svobodný úkon lásky. Syn totiž chce to, co chce Otec (v. 30b).

K těm, které chce Syn přivést ke vzkříšení a životu, patří kromě nemocného člověka, s nímž se právě setkal, každý člověk, který poslouchá jeho slovo, tedy také ti, kdo ho obviňují, a my, čtenáři.

v. 22: Otec totiž nikoho nesoudí. Poté, co byla řeč o Boží činnosti, mluví Ježíš o souzení. Jeho souzení stejně jako jeho činnost se odvozuje od jeho lásky. My uvažujeme o Bohu soudci; ale chtěli bychom v něm mít spojence. A on nás zachraňuje z našeho neštěstí, protože je Otec a miluje nás, jako miluje jediného Syna, kterého nám dal (srov. 3,16n). Otcův soud směřuje proti zlu, a ne proti tomu, kdo ho páchá: otec, který odsuzuje svého syna, je mrtvý coby otec a zabíjí svého syna.

všechen soud odevzdal Synovi. Soud byl dán Synovi a s ním všem jeho dětem. Spása totiž spočívá v tom, že buď přijmeme, nebo odmítneme své synovství. To určitě nezávisí na Bohu, který nás miluje všecky, ale na naší svobodě. Láska totiž může být jenom svobodná. Říct ano, nebo ne na jeho lásku, to se týká i nás.

v. 23: aby všichni ctili Syna. V celé této řeči se klade důraz na Syna. Ctít ho, poslouchat jeho slovo, být s ním spojeni, znamená vrátit se k Otci života: znamená to stát se dětmi, znovu nalézt svou podstatu, žít skutečnou pravdu o sobě. Ctít Syna znamená „ctít“ své synovské bytí, které se uskutečňuje tím, že milujeme Ježíše, Otce a bratry. Kdo to nečiní, zůstává bez kořenů a plodů: popírá svou přirozenost syna a bratra, protože zabíjí Boha jako Otce, sebe jako syna a ostatní jako bratry.

v. 24: Kdo slyší mé slovo atd. Kdo „slyší“ slovo Syna, „věří“ Otci a „má věčný život“, lásku mezi Otcem a Synem. Tato tři slovesa jsou v přítomném čase, protože věčný život je darován už nyní tomu, kdo slyší Ježíše; jeho slovo v nás „oživuje“ synovskou a bratrskou existenci, osvobozenou od sobectví, hříchu a smrti.

nepodléhá soudu (srov. 3,18). Soud znamená odsouzení a je protikladem spásy. Slyšet Syna znamená zachránit si život; to totiž znamená stát se tím, čím člověk je: synem. Neslyšet ho znamená zemřít; člověk se pak totiž stává tím, čím ve skutečnosti není.

přešel už ze smrti do života. „Smrtí“ se tu myslí stav právě uzdraveného nemocného, který leží ve svém zlu a nechodí podle Slova. To je jeho hřích (srov. v. 14). „Přejít“ znamená přesunout se, změnit bydliště. Kdo přijímá, že je syn, vychází z temnot do světla svobodného života v lásce: přešel k Synu, který má svůj příbytek v Otci. Adam se vrací do svého domova a odráží tvář, jíž je zrcadlem. Kdo ale Syna neslyší, zůstává ve smrti; žije životem obráceným do sebe, neautentickým, nesmyslným a nešťastným: je to živá mrtvola.

Slyšet Syna bude konkrétně znamenat zachovávat „jeho“ přikázání milovat bratry (13,34): kdo miluje bratra, přešel ze smrti do života (1 Jan 3,14). To neznamená, že nebude nemocný a že nikdy nezemře. Naopak to znamená, že nemoc i sama smrt, každé omezení, které máme jako tvorové a jako hříšníci, všechno bude prožíváno jako prostor společenství, v daru a odpuštění. Znát to, co je „Boží dar“ (srov. 4,10), nám umožňuje žít v existenci, která už není pod zástavou nicoty, ale v plnosti života.

v. 25: přichází hodina. Hodina je u Jana spojena s „oslavením“ Syna, který dává život (viz už v 2,4; 4,23).

ano, už je tady. Tato hodina je anticipována „tady“, když Ježíš mluví a já slyším jeho slovo, jako na svatbě v Káně (2,8) a u studně v Sycharu (4,23). Tou přítomnou chvílí je setkání s ním a rozhodnutí se pro něj: hodina spásy.

mrtví uslyší hlas Božího Syna atd. Mrtví, kteří „nyní“ slyší jeho hlas, jsou živé mrtvoly, jako ten nemocný u rybníka, kteří ho právě poslouchají, ale i my, kteří o tom čteme.

Poté, co se Ježíš nazval „Synem“, vyhlašuje teď o sobě, že je „Syn Boží“. Protože je Syn, křísí z mrtvých a dává život stejně jako Otec.

v. 26: jako totiž Otec má život sám v sobě. Otec má v sobě život: je to ten život, který dává Synovi.

tak dal i Synovi, aby měl život sám v sobě. Syn má v sobě život jako Otcův dar. Oba mají plnost života: lásku mezi sebou. Otec nemá nic pro sebe; jeho realizací je realizace lásky a daru pro Syna, kterému dává všecko. Syn zase dává všecko svým bratřím. Tomu, kdo slyší Ježíše, je dáno, aby žil životem samého Boha.

v. 27: obdařil ho mocí konat soud. Otec nikoho nesoudí (v. 22) a Syn dělá to, co vidí konat Otce (vv. 19.20). Proto nesoudí nikoho, ani ty, kdo ho chtějí zabít (v. 45). V jakém smyslu má tedy moc soudit? Zaprvé jeho soud zjevuje soud Otcův: jedná jako on, který křísí mrtvé a dává život. Zadruhé soud spásy nebo záhuby se uskutečňuje vzhledem k nám tím, že přijímáme nebo nepřijímáme jeho, Syna, v kterém máme svou identitu synů. Jak už bylo řečeno, soud v poslední instanci náleží nám. Ale on má moc soudit podle vůle Otce (v. 30) soudem, který převrací soud náš. Synovým soudem totiž bude kříž, kde na sobě ponese zavržení bratří, a tak zjeví lásku Otce, který chce zachránit celý svět (srov. 3,16n).

protože je Syn člověka. Soud, který se týká našeho synovského bytí, náleží Synu, protože je Syn člověka, člověk jako my. Tímto výrazem Ježíš naráží na Dn 7,13n, kde „Synem člověka“ je člověk, který má výsady samého Boha. Právě díky svému lidství může Syn konat Boží soud nad lidmi. Vyvýšený Syn člověka (3,14) je jednorozený Syn, jehož dal Otec za spásu světa (3,16n) a v kterém poznáváme: „Já-Jsem“ (8,28). V Synově lásce k bratřím vidíme totiž lásku Otcovu a objevujeme Boží podstatu jako lásku v sobě a pro nás: vidíme jeho i naši pravou skutečnost.

v. 28: nedivte se tomu. To, co Ježíš řekl o vztahu k Otci, je úchvatné panorama, které člověku bere dech. Je to zahrada dětství, ztracený sen, který Syn skrze zjevení znovu probouzí a daruje; to je ta pravá „zaslíbená země“, kterou Mojžíš vidí v úžasu z hory Nebo, do níž nás Syn uvádí. Úžas, který v nás Synova láska, dílo a soud vyvolává, neuspokojuje zvědavost mysli, ale překvapuje a sytí srdce.

přichází hodina, kdy všichni v hrobech. Ve v. 25 se mluvilo o hodině, kdy živé mrtvoly slyší hlas Syna a vstávají; a děje se to „teď“, kdy já o tom slyším. Vzkříšení tu bylo myšleno ve smyslu duchovním, jako „přejití“ do života lásky: jedná se o přítomný soud pro toho, kdo není ještě fyzicky mrtvý. Ve vv. 28-29 se naopak mluví o poslední hodině dějin, kdy také ti, kdo jsou už mrtví a pohřbení jako Lazar, uslyší Ježíšův hlas a vstanou s tělem: to je budoucí soud pro ty, kdo už jsou v hrobě, kde na konci budeme všichni. Syn jako soudce přítomnosti bude také soudcem minulosti a budoucnosti. Každý člověk uslyší jeho hlas, který otevře hroby, kde si minulost dává dostaveníčko s budoucností. Tehdy všichni poznají, kdo je Pán (Ez 37,13). Tehdy bude poražena také tělesná smrt; a hrob, ta ustavičně otevřená ústa, která pohlcují do minulosti veškerou budoucnost, vydá svou kořist. Bez naděje ve vítězství nad smrtí by naše existence byla protismyslná, byla by tunelem bez východu. To by bylo dílo sadistického inženýra, a ne dar otce, který je hoden toho jména.

uslyší jeho hlas. Syn je středem dějin, soudem lidstva. Slovo, které tvořilo na počátku, na konci všechno stvoří znovu; jako povolalo z nicoty vše, co existuje, tak to nyní znovu povolá ze smrti.

v. 29: ti, kdo konali dobro, budou vzkříšeni k životu atd. To jsou slova Dn 12,2n. Každý člověk bude vzkříšen a souzen na základě toho, co vykonal za svého pozemského života. Naše budoucnost je tedy ponechána naší přítomné odpovědnosti.

Konat dobro znamená jednat jako synové a bratři; to je věčný život, který vyústí do své plnosti za hranicí smrti. Páchat zlo znamená nemilovat; to je už smrt, i když člověk ještě žije. Ve vzkříšení se všechno, co není synovská a bratrská láska, ukáže ve své nicotnosti jasně a všem. Soud, který nastane na konci, bude přesto soudem lásky, kterou je Bůh (srov. 1 Kor 3,10-16).

Také ti, kdo nepoznali Ježíše, uslyší jeho hlas. U nich bude spása záviset na tom, jak šli za hlasem Slova, které přichází na tento svět a osvěcuje každého člověka (srov. 1,6). Každý je totiž ve svém svědomí volán k tomu, aby žil jako syn a bratr podle svých konkrétních možností.

v. 30: já sám ze sebe nemohu dělat nic atd. Poslední verš uzavírá tuto část řeči tak, jak začala (srov. v. 19); shrnuje to, co bylo řečeno. Nyní „Syn“ z v. 19 je Ježíšovým „já“, jehož „konání a souzení“ pochází od Otce: „dělá“ to, co „vidí“, a „soudí“ tak, jak „slyší“. Jeho soud je na rozdíl od těch, kdo ho odsuzují a chtějí zabít, spravedlivý. Spravedlivý proto, že hledá vůli toho, který tak miloval svět, že dal svého Syna ne proto, aby svět soudil, ale aby ho spasil (3,14-17). Proto „jeho“ soud bude vrcholným Božím dílem, oslavením Ježíše i Otce: bezpodmínečnou láskou, která dává život.

3. Od textu k modlitbě

a. Vstupuji do modlitby, jak je uvedeno v metodě.

b. Soustředím se tím, že si představuji Ježíše, jak mluví s bratřími, kteří ho chtějí zabít.

c. Prosím o to, co chci: poznat Otcovu lásku k Synovi.

d. Slyším a „zakouším“ srdcem Ježíšova slova a dovoluji, aby se do mě vtiskla a probudila velkou „vzpomínku“, z níž žiji: Otcovu lásku k Synovi.

Nepřehlédni

- Syn nemůže sám ze sebe konat nic

- koná to, co vidí konat Otce

- Otec miluje Syna

- Otec křísí mrtvé a dává život

- Syn dává život těm, kdo ho slyší

- Otec nesoudí

- soud dal Synovi: spása znamená ctít Syna

- soud je vyhrazen Ježíši, protože je současně Syn Boží i Syn člověka

- kdo slyší Ježíše, věří v Otce a má život věčný

- kdo slyší hlas Božího Syna, přechází ze smrti do života

- Otec má v sobě život a také Syn má v sobě život jako Otcův dar

- všichni na Synův hlas vyjdou z hrobů

- budoucnost každého člověka je vázána na jeho skutky, které koná jako syn

- hodnota vědomí synovství a bratrství vůči každému člověku

- Synův „soud“ je spravedlivý, protože je podle Otcovy vůle

4. Texty k prohloubení

Žl 27; 103; 2; 96; Gn 3,1nn; Dt 6,4-9; 30,15-20; Jan 3,14-21; 1 Jan 3,1n; 1 Kor 13,1nn; 3,10-16; 15,1-34.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nad evangeliem podle Jana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.