I Rusko
může být krásné

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Nikola Hrušková

I Rusko může být krásné – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Jiřímu, Martinovi, Petrovi, Jaroslavě a Marianovi, protože díky jejich důvěře jsem mohla dělat práci snů a procestovat Rusko křížem krážem;

Kájovi, protože mě následoval do země, do které nikdy moc jet nechtěl, a je mi tou největší oporou a nejlepším parťákem na všech cestách.

Úvod

Tato kniha není o ruské politice, historii ani jiných kontroverzních tématech, která polarizují společnost napříč celým světem. Pokud hledáte senzaci a negaci, v tomto textu je nenaleznete. Pokud se však chcete dozvědět více o krásných, unikátních a často téměř neznámých místech, o běžném životě v dnešním Rusku, zajímavých lidech, gastronomii, nečekaných situacích a často úsměvných zážitcích, můžete směle pokračovat ve čtení mého cestovatelského deníku.

V Rusku jsem žila více než pět let a za tu dobu jsem, ať už pracovně, studijně, nebo ve většině případů soukromě, navštívila více než 43 nejrůznějších regionů od Kaliningradu až po Kamčatku. Skoro by se dalo říct, že jsem procestovala půlku Ruska. Každý z více než 80 regionů této země je jiný, unikátní a hrdý právě na to „svoje“. Zemi, která má rozlohu přes 17 milionů kilometrů čtverečních, leží v 11 časových pásmech, žije v ní okolo dvou set národností a etnických skupin, kdy každá z nich má své tradice, jazyk, historii a často i náboženství, nelze generalizovat. Není Rus jako Rus. Každý ruský region vnímám jako malý třpytivý korálek jedinečného tvaru a barvy, přičemž aby společně tvořily hezký a originální náhrdelník, je potřeba navléknout je na pevnou nit, která je udrží pohromadě. V opačném případě se rozkutálí a šperk už nikdy nebude takový.

Během svého života a cestování v Rusku jsem absolvovala cestu třetí třídou vlakem po Transsibiřské magistrále z Moskvy do Vladivostoku a pak ještě jednou z Irkutsku zpět do Moskvy. Navštívila jsem vulkány a pozorovala medvědy na Kamčatce. Koupala se v letním Bajkalu a bruslila na jeho zamrzlém ledu. Plavila se v deltě Volhy mezi lotosovými poli. Poznala jsem neuvěřitelně přátelské lidi v regionech Povolží, jako je např. Čuvašie, Samarská oblast nebo republika Marij El. Cestovala jsem po Dagestánu, Čečensku a Osetii, které jsou podle některých považovány za nejnebezpečnější regiony na světě, ale pro mě se staly symbolem kavkazské pohostinnosti. Jedla jsem nejvytříbenější lahůdky v luxusních restauracích, ale i syrové sobí maso a teplou krev s něneckými pastevci sobů na polárním kruhu. Viděla jsem místa krásná, jako třeba ostrov Kiži, ale i místa, ze kterých mrazí, jako například Beslan.

Nechci vzbuzovat iluzi, že všechno v Rusku je krásné a zalité sluncem, ale chci ukázat, že Rusko není jen prezident Putin, vodka, šílenci na silnicích, krásné ženy v kožichu a další podobné stereotypy. Rusko už také dávno není Sovětský svaz, i když na něj na mnoha místech s nostalgií vzpomínají. Rusko je tvrdý kapitalismus, ve kterém platí, že když máš peníze, můžeš prakticky nemožné. Rusko je země kontrastů tak obřích, že pokud je neuvidíš, neuvěříš, že něco takového vůbec může existovat. Kontrasty je možné pozorovat naprosto ve všech oblastech života. V luxusních restauracích jedí bohatí Rusové kraby posypané plátky zlata a zapíjí je nejdražším šampaňským, zatímco před výlohou ti chudí vyjídají odpadky z fastfoodu z popelnice. V Rusku můžeš najít překrásnou divokou a člověkem nedotčenou přírodu, ze které se ti tají dech, ale o pár set kilometrů dál skládky a továrny, kvůli kterým se nemůžeš ani nadechnout. Ruská území na severu jsou většinu roku svírána mrazem a sněhem, a přitom se v horkých subtropických oblastech na jihu pěstuje exotické ovoce...

Většinu z těchto kontrastů utváří a definují lidé, a právě i o nich je tato kniha. O lidech, které jsem měla během svých cest možnost poznat a kteří mě naučili dívat se na svět a životní situace trochu jinou optikou, než jsem byla z naší malé země zvyklá. O lidech, kteří vás pohostí, i kdyby zbytek měsíce měli jíst suchý chleba, o jejich lásce k rodině, předkům a blízkým, o jejich hrdosti na svou zem a historii, které nejsou ani zdaleka dokonalé, ale umí jim to odpustit. Každý takový člověk byl pro mě svým způsobem inspirující a často mi ukázal život z naprosto odlišné perspektivy. Samozřejmě, že některé typicky ruské vlastnosti a chování nikdy nepochopím nebo mi lezou na nervy, ale to je běžné u každého člověka nebo národa.

Na Rusech, které jsem měla možnost potkat, si nejvíce vážím toho, že si nestěžují a berou život takový, jaký je. I když je často hodně tvrdý. Historická zkušenost v jejich genech zabudovala schopnost užívat si každého dne, jako by byl ten poslední. A já jsem neskonale vděčná, že mě tuto dovednost alespoň trochu naučili a mohla jsem svých pět let v Rusku takovým stylem prožít.

Protože jednoho krásného dubnového pondělí se i můj den v Rusku stal nečekaně tím posledním...

Po Transsibiřské magistrále z Moskvy do Vladivostoku

• Moskva–Vladivostok = 9 288 km

• nejdelší železniční trať na světě

• 8 časových pásem

• 90 velkých měst

• 16 velkých řek

• 7,5 dne ve vlaku 17 dní na cestě

Brzy bude půlnoc, přijíždíme taxíkem na Jaroslavské nádraží v Moskvě a já jsem dost nesvá a nervózní. Jsou před námi více než dva týdny dobrodružství ve vlaku, kterým hodláme urazit 9 288 km a přejet přes celé Rusko. Je to cesta, o které jsem tolikrát snila a kterou jsem už několikrát neúspěšně plánovala. Teď ten okamžik opravdu přišel. Na přemýšlení, jestli to není šílené, už je pozdě. Skoro každý z Česka, komu o tom vyprávíme, nám závidí. Teda až na moji mamku, která by prý takovým vlakem vydržela jet jen do momentu, kdy by se jí začalo chtít na záchod nebo by musela rozestlat postel a dotýkat se něčeho, v čem už někdo před ní spal. Takže její standardní trasa Vlašim–Zdislavice, která trvá asi 11 minut, je pro ni tak nějak ideální. Nejlépe vestoje.

U ruských přátel naše dobrodružství nejdřív vyvolává zděšení a otázku: „Za čem vam eto nužno?“ („Máte to zapotřebí?“) Ale po chvíli vzbuzujeme sympatie, protože chceme poznat jejich milovanou zemi, matičku Rus, která je „balšaja“, a navíc ještě způsobem, k jakému se oni nikdy neodhodlají. Pro Rusy je Transsibiřská magistrála čistě způsob přepravy na dlouhé vzdálenosti, a to jen pro ty, kteří si nemohou dovolit letenky nebo se létání bojí. Dobrodružství je to hlavně pro cizince.

Právě přistavili náš vlak 068 Moskva–Abakan a dav lidí nejrůznějších národností se s krabicemi, obřími taškami a kufry žene neurvale kupředu. Vlak má víc než 20 vagonů a náš je ten čtvrtý za lokomotivou. Kontrola jízdenek a už vstupujeme do vlaku, který bude následujících cca 200 hodin naším dopravním prostředkem a hotelem zároveň. Až na jeden úsek cesty jsme si všechny jízdenky koupili do „plackarty“, což je třetí třída, nejlevnější varianta, která u cizinců vzbuzuje vzrušení a u Rusů odpor. Plackarta znamená otevřený vagon, kde jsou lůžka pro 54 cestujících, na začátku každého vagonu je velký kotel s horkou vodou, kde si kdykoliv můžeš zalít čaj nebo instantní polévku, na obou koncích vagonu je toaleta s umyvadlem. Každý takový vagon má svého průvodčího „děžurnovo“, který se stará o komfort cestujících, udržování čistoty a prodává drobné občerstvení.

Najdeme svá místa, která jsme záměrně vybírali nad sebou, aby nám ráno u nohou neseděli nezvaní hosté, jak je v ruských vlacích zvykem. Čekají nás balíčky se sněhobílým a tvrdě naškrobeným povlečením a taky starší manželský pár, který jede jako my do Jekatěrinburgu. Nejdřív nás mlčky pozorují, jak nesprávně povlékáme lůžka, potom to psychicky nevydrží, poskytnou nám několik rad a spřátelíme se. Když jim prozradíme, že jsme z Česka, mají obrovskou radost a vypráví, že u nás nedávno byli na dovolené. Pokračují vyjmenováváním nejrůznějších českých měst, hradů a zámků, které jsem ani já nikdy nenavštívila, a pamatují si taky dvě česká slova: vlak a zmrzlina. Dlouho přemýšlím, proč zrovna tyhle dvě slova jim utkvěla, ale vyzvídat se neodvážím. Vyprávíme si, kdo kam jede a proč, a těší je, že jako cizinci máme zájem objevovat Rusko. Nad skromnou večeří vzpomínají na pečené koleno a becherovku. Koleno bych si dala taky, ale máme jen becherovku, tajně přelitou v plastové lahvi, protože v ruských vlacích je pití alkoholu (s výjimkou restauračního vagonu) zakázáno. Připijeme si na cestu, je pozdě, průvodčí ve vagonu zhasíná a všichni uléhají. Já dole, Karel na lůžku nahoře nade mnou.

Po pár hodinách mě vzbudí šílené chrápání, které se line ze všech stran. Karel mi podá špunty do uší, které si kvůli svému lehkému spaní musel vzít už dávno, a díky nim zvládnu spát celkem dobře po zbytek noci. Ráno se vzbudíme okolo sedmé, lehce posnídáme, ale zdá se, že naše biorytmy se okamžitě přizpůsobují rychlosti jízdy, která je v průměru 40 km/hod., a tak znovu usneme. Druhý pokus vstát následuje v deset. To už se budí i zbytek vagonu, včetně našich sousedů, kteří vybalují zásoby jídla, a tak snídáme společně. Má to ale jeden háček. Nemáme zdobný ubrousek, prostírání ani nic podobného, a tak jídlo rozprostřeme aspoň provizorně na bílý kapesníček. Naši sousedé nás pohoršeně pozorují, myslí si asi něco o nekulturních prasatech, a potom svůj květinkový ubrousek posunou více do středu, abychom si mohli na centrálním stolečku posnídat společně a aspoň trochu důstojně. Téměř s každým soustem šeptají modlitbu a křižují se. Jedou totiž na křížový pochod, pravoslavnou pouť po stopách poslední carské rodiny Romanovců, která tradičně probíhá v polovině července. Plánují pěšky v průvodu absolvovat trasu od Chrámu všech svatých na krvi v Jekatěrinburgu, kde byla rodina Mikuláše II. zastřelena, do 21 km vzdálené Ganiny jamy, kde byla následně těla carské rodiny dočasně uložena. Je to pro ně velmi duchovní a emotivní záležitost. Vypráví všechny podrobnosti s třesoucím se hlasem a u toho se stále modlí a líbají malé ikony. Později zjistíme, že takových nadšenců je ve vlaku více, všichni se totiž začnou sbíhat k našim sousedům, a u našeho lůžka tak brzy vznikne burza svatých obrázků a mobilní centrum ruského pravoslaví. Závěrem jejich koncilu je, že dokud prý budou na Rusi tyto křížové pochody, bude země v pořádku.

Když se věřící rozprchnou na svá místa, pustíme se do pozdního oběda, během kterého si se sousedy radši než svaté obrázky vyměňujeme domácí vařená vajíčka a parmezán, který si kvůli sankcím objednávají pokoutně na internetu z Itálie. Naše nabídka zahrnuje české sušenky a další dobroty, jež jsme si speciálně pro tyto účely s sebou zabalili. Za okny ubíhají břízy a vesničky a zase břízy. Ve vlaku je klid a čisto. Jen nás trápí, že v umyvadle neteče voda. Později zjistíme, že teče, ale neumíme ji pustit.

Jekatěrinburg (~ 1 819 km od Moskvy)

• Jekatěrinburg je hlavní město Sverdlovské oblasti, leží na Uralu. Je čtvrtým největším ruským městem a významným průmyslovým centrem. V Jekatěrinburgu žije přes 1,4 milionu obyvatel.

• Město bylo založeno Petrem I. a pojmenováno po jeho ženě Kateřině I. (Jekatěrině I.).

• Jekatěrinburg bývá nejčastěji spojován se zavražděním carské rodiny a symbolickým koncem carského impéria.

Po necelých třiceti hodinách náš vlak přijíždí do Jekatěrinburgu. Vlastně cesta docela utekla a byla snesitelná, ale na sprchu se těšíme. Je půl šesté ráno a vyrážíme pěšky z nádraží na hostel. Podlehla jsem tradičnímu ruskému klamu, kdy to při rezervaci vypadá, že hostel je za rohem, ale ve skutečnosti se pak s krosnami táhneme svižnou chůzí přes půl hodiny depresivním sídlištěm. Kombinace nevyspalosti, hladu a dlouhé chůze u mě generuje značnou protivnost. Na hostelu nás vyhlíží akční paní domácí, která nás zažene do načančaného pokojíčku bez oken. Normálně bych kvůli takovému pokoji ztropila scénu, ale v téhle situaci je absence okna, tudíž absence světla, víc než vítaná, a my se tak můžeme dospat do růžova. Předtím si ale ještě dáváme vytouženou sprchu. Po pár hodinách spánku se nasnídáme a pro jistotu se ještě jednou vysprchujeme do zásoby.

Neplánovaně a narychlo domlouváme schůzku se starým známým, který nás provede centrem a povypráví pár tragikomických historek ze života na Uralu. Nejvíc mi v paměti utkví to, že Jekatěrinburg je ruským epicentrem HIV a podle oficiálních statistik je zde nakažený zhruba každý padesátý člověk. Na první pohled se ve čtvrtém největším městě Ruska snoubí snaha o pokrok a modernost se smutnou historií. Konec carského impéria je tu připomínán na každém kroku. Navštěvujeme Jelcinovo centrum s designovými suvenýry a fontánou plnou koupajících se dětí, a potom si nenecháme ujít fotbalový stadion. Na něm se v roce 2018 konalo mistrovství světa ve fotbale a proslul především svým netradičním rozšířením hlediště. Ruští konstruktéři si s nedostatečnou kapacitou stadionu poradili výstavbou provizorních tribun, které jsou v podstatě umístěny na lešení a vysunuty za brankami mimo stadion. Když žijete v Rusku delší dobu a vidíte některá místní technická řešení, tak vás tohle zas tolik nepřekvapí, ale ve FIFA asi museli omdlévat. Objevujeme luxusní restauraci „Gastroli“, která překvapí nejen designovým interiérem, ale především naprosto fantastickým jídlem. Místní pizza je jedna z nejlepších, jaké jsem kdy jedla, a tahle restaurace je jako oáza v poušti. Upravení a krásně oblečení lidé sem přijíždějí luxusními auty a tvoří velmi ostrý kontrast se zbytkem města.

Naším posledním zastavením je Chrám všech svatých na krvi, který stojí na původním místě Ipatjevova domu, kde byla zavražděna carská rodina. Naše sousedy z vlaku nikde nevidíme, ale máme štěstí, že právě probíhá bohoslužba. Otevřenými dveřmi dovnitř prostupují paprsky zapadajícího slunce, duchovní odříkává modlitbu, vykuřuje chrám kadidlem a nakonec nám všem přítomným požehná. Je to velmi zvláštní, magický zážitek, ze kterého mám husí kůži. Tohle místo působí tak silnou energií, že vůbec nechci odejít.

Vzhledem k tomu, že je celý den přes 30 stupňů, v hostelu, kde vyzvedáváme krosny – ještě jednou, dnes už tedy potřetí –, využíváme možnosti se osprchovat. Aby nám ta svěžest vydržela co nejdéle a nebyli jsme zpocení hned na první křižovatce, vydáváme se na nádraží barbarsky taxíkem. Cestou doplňujeme zásoby jídla a vody a nasedáme do vlaku, který nás odveze do naší další zastávky, Novosibirsku.

Čeká nás noc a den na cestě, celkem asi 20 hodin. Tentokrát jsou našimi sousedy paní a malá holčička, které jedou do Čity a jsou extrémně nekomunikativní. Vlastně pořád spí nebo jí, ale ani když jsou vzhůru a nemají plnou pusu, tak si moc povídat nechtějí. S cílem uvolnění atmosféry dáváme holčičce karlovarské trojhránky, ona je sice ze slušnosti sní, ale když vyklepe drobky z klína, prohlásí, že chutnaly „normalno“ a stejně jako běžné ruské sušenky. A pak zase mlčí. Ruské hodnocení „normalno“ se nám může zdát jako negativní, ale je to takové naše „dobře“, takže vlastně měly sušenky úspěch. Cestou projíždíme Omskem, Barnaulem, jsme blízko hranice s Kazachstánem a příroda za okny se mění. Roviny, stepi a bažiny. Přijíždíme do Novosibirsku.

Novosibirsk (~ 3 344 km od Moskvy)

• Novosibirsk je hlavní město Novosibirské oblasti, třetí největší ruské město, kde žije 1,6 mil. obyvatel, a přezdívá se mu „Sibiřské Chicago“.

• Založeno bylo až roku 1893 v souvislosti s výstavbou Transsibiřské magistrály. Jedná se o obchodní, průmyslové a vědecko-technické centrum.

• Přes Novosibirsk protéká jeden z největších světových veletoků, Ob. Jeho šířka ve městě činí 750–850 m a hloubka kolem tří metrů.

Tentokrát je naše ubytování opravdu kousek od nádraží a také nedaleko ulice plné skvělých moderních restaurací. Dvě jsme vyzkoušeli hned večer a další jsme si naplánovali na snídani. Město je sice omšelé a zastaralé, a kdybych měla vypíchnout nějakou pamětihodnost, tak mě asi žádná nenapadne, ale ty skvělé restaurace, kavárny a dobroty si vybavuji všechny. Z gastronomického hlediska Novosibirsk opravdu překvapil. Jediné mínus u pojídání dezertů a popíjení kapučína na novosibirských teráskách byly všudypřítomné mušky. Pochopili jsme, že nejvíc je lákají neznalí cizinci, kteří nepoužívají odpuzovací masti tak jako zkušení místní. A tak kolem sebe celou dobu šermujeme rukama a bavíme tím domácí usedlíky, na které nelétají.

Ovlivněni sociálními sítěmi jsme se rozhodli navštívit aktuální hit internetu „Sibiřské Maledivy“. Jezírko s tyrkysově modrou vodou, na jehož hladině si místní bloggeři pořizují líbivé fotografie jako z tropického ráje. Ve skutečnosti je to nádrž na odpad z uhelné elektrárny. Taxík nás vysazuje asi 20 km za městem ve vsi, která se podle mapy zdá být nejblíž k onomu chemickému zázraku. To pravé dobrodružství teprve začíná, jdeme lesem, prašnou cestou, polem, loukou, přelézáme zátarasy, houští, jsme špinaví, ulepení, otrávení, ale nevzdáváme se. Přicházíme k nádržím, respektive velkým vyschlým kalužím, a když v dálce pomalu spatřujeme trochu blankytné modři, přijíždí k nám auto, jehož posádka nám vysvětlí, že ty chemické výpary jsou nebezpečné, a vyhání nás z areálu.

Sehnat taxík zpět se ukazuje jako nereálné, a tak se rozhodneme stopovat. Zastaví nám hned první auto, pán v dodávce, který jede stejně jako my do přístavu. Víc se o něm nedozvíme, protože neustále telefonuje nebo naopak mlčí. Myslím, že by pro paní s holčičkou z vlaku mohl být ideální partner, minimálně pro držení bobříka mlčení.

Procházíme nábřeží řeky Ob a poté, co poobědváme v další ze skvělých restaurací, spustí se prudký liják, před kterým se stihneme ukrýt v provizorním letním kině plném dětí a pohodlných kuličkových pytlů. Výživný oběd a bubnování deště mě okamžitě uspává, ale ani po hodině spánku není počasí lepší. A předpověď ukazuje, že lepší to nebude v následujících hodinách ani dnech, takže nám nezbývá než vyrazit zpátky do centra pro věci a na vlak. Nejprve máme snahu běžet mezi provazy deště a vyhýbat se kalužím, ale po pár metrech jsme tak promáčení, že to nemá význam. Po silnici a chodníkách tečou deset až dvacet centimetrů hluboké potoky vody, což je věc velmi typická pro všechna ruská města za velkého deště. Kanalizace prostě není nebo nestíhá. Kdo nemá holiny, motá si nohy do igelitových tašek. Nám už ale nepomůže ani jedno. Nakupujeme zásoby jídla do vlaku, ale hlavně pořizujeme to nejdůležitější – balík zdobných ubrousků. S díky odmítáme místní speciality z uřezaných jeleních rohů v podobě alkoholický nápojů, čajů, mastí a brodíme se do hotelu pro krosny. Paní recepční je nemilosrdná a nedovolí nám osprchovat se, proto doufáme ve sprchu aspoň na nádraží. Cestou radostně skáču v kalužích, protože mokřejší už stejně být nemůžu a místy to skoro vypadá, že budeme muset silnici přeplavat. Na nádraží nás čeká spása v podobě horké sprchy. Jsem tak zmrzlá a promáčená, že bych za proud horké vody platila klidně zlatem, ale stačí asi stovka. Jako bonus od místních bábušek – oficiálních ředitelek sprch a neoficiálních ředitelek celého nádraží – dostaneme ručníky, fén, spoustu pozornosti a rad do života.

O půlnoci, stále za deště, nastupujeme do vlaku, ve kterém nás čeká dalších více než 30 hodin cesty do Irkutsku. Vlak je výjimečně poloprázdný a všechna místa v našem nejbližším okolí jsou volná. Povlékáme lůžka už jako rodilí Rusové, obal od povlečení přivazujeme ke stolečku a transformujeme ho na odpadkový koš, stejně jako rodilí Rusové, využíváme ticha a ukládáme se ke spánku. Je trochu šok, že po ranním probuzení jsou všechna místa kolem nás plná lidí. Tentokrát jsou našimi sousedy manželé, vedoucí oddílu orientačních běžců, kteří jedou z Kurganu do Čity s partou dětí na závody v orientačním běhu. Paní Světlana vypráví o tom, jak před deseti lety závodila v orientačním běhu v Jindřichově Hradci. Z cesty jí utkvěly vzpomínky na pivo a klobásy a samozřejmě krásnou Prahu. Tentokrát jsem mohla zabodovat i já, protože jedna z mých dřívějších služebních cest směřovala do jejich rodného Kurganu. Mně zase utkvěly vzpomínky na jejich obří mlýn s technologiemi z Česka a pivovar, který v roce 1913 založil český sládek Václav Hampl. Mé znalosti je ohromily.

Projíždíme krajinou plnou dřevěných domečků, stepi se mění na hory a samozřejmě nechybí břízy. Během cesty vlak často staví. Ve vagonech je vyvěšený jízdní řád, takže u každé zastávky dopředu přesně víte, jak bude dlouhá, a můžete tak vyhodnotit, jestli má cenu vůbec vycházet, případně s jakým cílem. Na těch kratších zastávkách kuřáci rychle vybíhají na peron, aby stihli aspoň třikrát potáhnout z cigarety. Na těch delších, v řádech desítek minut, vylézáme též, abychom se protáhli, případně něco nakoupili od místních podnikavých bábušek, které se kolem vlaku sbíhají s čerstvě napečenými pirožky a dalšími dobrotami. Na tomto třetím úseku cesty dostáváme pocit, že už nás ve vlakovém folkloru nemůže nic překvapit. Vzhledem k tomu, že už máme ozdobné ubrousky, aspirujeme na pány vagonu i z hlediska stolování. Jsme komfortně zabydlení, každodenní rutina je zaběhnutá, a když se na krátkých zastávkách vydáváme ven na peron protáhnout, necháváme ležet všechny své věci na stole ve vlaku. Je to určitý akt důvěry vůči lidem, se kterými cestujete. Když se do vlaku vrátíte a vidíte, že vše je na svém místě, máte pocit, že aspoň někde je svět ještě v pořádku.

Při zastávce v Krasnojarsku si stíháme koupit teplé palačinky a několik vydání včerejších novin se slevou, kterými vycpáváme boty, protože v nich ještě teď čvachtá voda z novosibirských kaluží. Máme ještě dost času je vysušit a nachystat k dalšímu dobrodružství, naše zastávka bude až zítra ráno. Náš vlakový harmonogram dostává pravidelný koloběh, který zahrnuje jídlo, pití čaje a spánek, občas ho však narušíme aktivitou typu čtení, luštění sudoku, pozorování okolí nebo hledění z okna. Většinou si ale vystačíme jen s tím jídlem, čajem a spánkem.

Irkutsk a jezero Bajkal (~ 5 078 km od Moskvy)

• Irkutsk je hlavní město Irkutské oblasti, ve které žije asi 2,4 milionu obyvatel.

• Jezero Bajkal leží asi 70 km od Irkutsku, je to nejstarší a nejhlubší jezero a největší zásobárna pitné vody na světě (maximální hloubka 1 642 m; obsahuje 1/5 světových zásob povrchové sladké vody).

• V Bajkalu žije asi 1 200 živočichů, z nichž 3/4 žijí pouze zde (tzv. endemity).

V půl deváté ráno, po rozloučení s orientačními běžci, vystupujeme v Irkutsku. Máme za sebou přes 5 tisíc kilometrů cesty. Víme, že naším dalším cílem je ostrov Olchon, ale nemáme tušení, jak se tam dostat. Neví to ani nikdo na nádraží, na parkovišti u nádraží, ani v blízkém okolí. Až jeden z řidičů autobusu nám prozradí to sladké tajemství, že musíme přejet na druhý břeh řeky Angary, kde z tržiště odjíždí mikrobusy na Olchon. Přijíždíme na poslední chvíli, ale štěstí je na naší straně a v mikrobuse mají poslední dvě místa. Cesta trvá necelých šest hodin a je pekelná. Na zadních sedadlech, kde je cítit každý výmol, jsme zavalení krosnami ostatních cestujících a vzpomínáme na cestování vlakem jako na vrchol komfortu. Během „čurací“ zastávky si nedám říct a u burjatské bábušky si kupuji pytlík lesních jahod, ze kterých je marmeláda ještě dříve, než nastoupíme zpátky do mikrobusu. Divoké lesní jahody jsou tady velké zhruba jako ty u nás na zahradě, voní lesem a létem, jsou sladké jako med a prodávají je celou cestu podél silnice, a hlavně po kýblech či ještě větších nádobách. Kdyby to bylo jen trochu možné, odvezla bych si několik kbelíků domů a zavařovala a zavařovala.

Kodrcání najednou ustalo, ale od cíle nás dělí ještě trajekt a nekonečná fronta na nalodění. Čekání řidiče po pár minutách přestává bavit, takže předvádí mistrovství ve standardní ruské disciplíně – předbíhání ve frontě. Nasupené, gestikulující řidiče ostatních aut ignoruje, díky čemuž se na trajekt dostáváme jako jedni z prvních. Vítr je chladný a silný, vhání mi slzy do očí a čechrá vlasy. Hladina je klidná, voda průzračně modrá a kolem trajektu krouží zvědaví racci. Po dvaceti minutách připlouváme k ostrovu Olchon, kde musíme pokračovat dál po prašných cestách do vesnice Chužir. Začíná divoký offroad, který si řidič užívá ještě víc než předbíhání ve frontě. Pozorujeme zvláštní krajinu a taky černající nebe. Když přijíždíme k naší pohádkové dřevěné zelené chaloupce s překrásně vyřezávanými okenicemi, už nás vyhlíží pan domácí Jurij a také přichází obrovská bouřka. Opět jsme naivně podlehli lacinému marketingovému triku, protože pohádkovou chaloupku z úvodních fotek inzerátu obývá pan Jurij, zatímco nás čeká obyčejná dřevěná dvojbouda za domem s lehce zablešenými pelíšky. Zastřešená díra v zemi nahrazuje toaletu a „koupelna“ je v takové letní campingové verzi. Jurij nám k ní dává jasné pokyny: „Dojdeš za dům pro kbelík vody, naliješ do zásobníku, povolíš kohoutek a doufáš, že ti ten kbelík vody vystačí, abys nemusel jít znovu.“ Standardní sprchy se právě budují, takže pokud je prý k životu opravdu potřebujeme, máme přijet za rok.

Zalézáme do naší nové ubikace, mlčky hledíme jeden na druhého a čekáme, kdo se rozpláče jako první. Karel má pokaždé pocit, že já nejsem vůbec „outdoor týpek“, ale v tomto případě je to on, kdo navrhuje dřívější odjezd z ostrova jako první. Pozorujeme bouřku, snažíme se vybalit věci z krosen a v rámci možností se zabydlet. Nakonec vysíleni psychickým šokem usínáme. Vzbudí nás paprsky slunce a zrzavý kocour Kiril, který se k nám právě nastěhoval. Počáteční trauma jsme zaspali a vyrážíme na průzkum okolí, bydlíme blízko vody a kousek od jedné z nejznámějších částí ostrova, legendární skály Šamanka. Slunce hřeje, voda je průzračně čistá, studená, ale snesitelná, a tak se vykoupeme. Oba to považujeme za hygieničtější a důstojnější než v naší provizorní „koupelně“.

V našem dřevěném dvojdomku nás čekají ruští sousedé, kteří jsou tu na dovolené už týden a dnes slaví poslední večer. Vlastně mám pocit, že slaví každý večer, jako by byl ten poslední, protože to je přesně ruský styl. Jsou to dva manželské páry z Omsku a jeden z nich má s sebou i téměř dospělého syna. Než sebereme odvahu se k nim připojit, manželky jsou opilé namol a zalézají do boudy spát, takže se s nimi ani nestihneme seznámit. Vezmeme do placu láhev slivovice, čímž si získáváme velký obdiv, a když prozradíme, že je navíc domácí, považují nás za bratry. Probíráme standardní témata, jako je Karel Gott a čeští hokejisté, obzvlášť pak Jaromíra Jágra, který hrál u nich v Avantgardu, ale především posloucháme naprosto naturalistické líčení životních příběhů obyčejných lidí za Uralem. Já bych to nazvala příběhy obyčejného šílenství, ale jejich vyprávění není stěžováním si ani naříkáním, prostě je to konstatování tvrdé reality, se kterou jsou vnitřně tak nějak smířeni. Anton je hasič a ptá se, jestli je pravda, že jeho měsíční plat 15 tis. rublů, ze kterého musí uživit celou rodinu, by v Moskvě stačil na chlebíček obložený kaviárem v lepší restauraci. Je paradox, že představa života v Moskvě, v hlavním městě jeho rodné země, je pro něj vlastně takový „American dream“. U posledního panáku slivovice, kterou zapíjí vodkou, protože naše slivovice je podle něj moc silná, přiznává: „Chtěl jsem v životě ukázat svému synovi aspoň jedno z nejkrásnějších míst Ruska, jezero Bajkal, tak jsem si na tuhle dovolenou vzal půjčku s patnáctiprocentním úrokem, kterou budu pravděpodobně splácet do konce života...“

Vhledem k noci výživné na historky i alkohol se nám nepodaří vstát v půl páté na východ slunce, jak jsme si večer naivně plánovali. Sice později, ale probouzím se jako znovuzrozená, překvapivě bez kocoviny, fyzicky i psychicky velmi odpočatá, jako už dlouho ne, a navíc s kocourem Kirilem vedle hlavy. Chceme se vyhnout turistickým exkurzím a davům Číňanů, kteří bohužel objevili už i tento ostrov, a tak se vydáváme na expedici na vlastní pěst. Po půlhodině chůze objevujeme nádhernou pláž, kde odpočívá stádo strakatých krav, které sem chodí uhasit žízeň studenou a čistou vodou z jezera. Vykoupeme se, sluníme se a kocháme tou nekonečnou modří, která nás obklopuje. Nemáme cíl, ale pokračujeme dál po pobřeží, dokud je to možné. Cesta je čím dál tím horší a my čím dál víc hladoví. Když se u mě hlad převrací v protivnost, přichází spása v podobě zapadlé vesničky a ještě zapadlejší domácí burjatské jídelny. Nikdy bych nevěřila, že zrovna tady se najíme takhle královsky. Únava v kombinaci s domácím plovem (východní rizoto) a buzami (knedlíčky ve tvaru jurty plněné masem) mi zcela automaticky zavírají oči, a tak si dáme siestu na nejbližší pláži. Když nám slehne, do jídelny se vrátíme, dáme si to samé znovu a pro jistotu si ještě koupíme porci s sebou na ubikaci. Zpátky se dostáváme stopem a čeká nás překvapení v podobě nových čínských sousedů. Opráším své tři základní fráze, které si pamatuji ze studií na Tchaj-wanu, a představím se v čínštině. To je základní chyba, protože na mě potom už pořád mluví jen čínsky a mají pocit, že jim rozumím. Pan domácí Jurij, který jim už půl hodiny neúspěšně vysvětluje, jak správně zamykat dveře, vystihne charakteristiku čínského národa ve dvou větách: „Kitajci, ničevo ne ponimajut i vsjo slomajut.“ (Číňani ničemu nerozumí a všechno zničí.)

Máme před sebou poslední možnost vidět západ a východ slunce na ostrově Olchon, kterou už nehodláme promarnit. Nedokážu se rozhodnout, jestli je jezero Bajkal krásnější večer, kdy má odraz slunce na hladině zlatou barvu a všechno se tak nádherně třpytí, nebo pak brzy ráno, kdy je hladina ještě ospalá a na růžovém obzoru se pomalu začíná objevovat oranžový kotouč slunce. Ta zvláštní energie, klid, čistý svěží vzduch, lehký vánek, nebe plné pastelových barev a nekonečná modrá hladina jsou jako balzám pro mysl a duši. Omámeni bajkalskou krásou jsme už na veškerý diskomfort dávno zapomněli a s Bajkalem a kocourem Kirilem se nám loučí opravdu těžko.

Naše mysl je z tohoto pobytu dokonale čistá, ale v důsledku deficitu hygieny fyzické si narychlo pronajmeme byt v Irkutsku a cestu do Ulan Ude odkládáme až na další den ráno. Je neuvěřitelné, že pouhých šest hodin zběsilé jízdy mikrobusem odděluje dva tak různé světy, jeden s dírou v zemi a druhý v podobě moderně zařízeného bytu s tekoucí vodou a pračkou. Cítíme se jak medvídci mývalové, sprchujeme se do zásoby a pereme veškerý obsah našich krosen. V Irkutsku toho už bohužel víc nestihneme, ale v mých vzpomínkách tohle město zůstává synonymem komfortu a čistoty.

Ráno nás čeká nejkrásnější úsek Transsibiřské magistrály mezi Irkutskem a Ulan-Ude, který většinu cesty vede po břehu Bajkalu. Právě proto jedeme ve dne a vybrali jsme si netradičně boční lůžka, která jsou sice méně komfortní, ale zato můžeme celou cestu pozorovat jezero zalité sluncem. Ve vlaku nám krátí chvíle malý divoký a lehce obtloustlý Burjat, který běhá sem a tam a svým veselým dováděním dělá show pro celý vagon. Na jedné ze zastávek nastoupí cestující, kteří jedou ze samosběru jahod a vezou jich plné krabice, což provoní vlak skrz naskrz sladkou vůní, a tak je tahle část cesty nejen pastvou pro oči, ale i pohlazením pro čichové buňky. Skoro škoda, že tenhle úsek cesty trvá jen necelých osm hodin.

Ulan-Ude (~ 5 641 km od Moskvy)

• Ulan-Ude je hlavní město republiky Burjatsko, které má přes 430 tis. obyvatel. Nejvýznamnějším oborem regionu je letecký průmysl, vyrábějí se zde především vrtulníky, které byly v minulosti dodávány i pro českou armádu.

• Asi 25 % obyvatelstva tvoří „Burjati“ (jedna z etnických skupin Mongolů, avšak považovaná za samostatnou národnost), kteří vyznávají buddhismus.

• V roce 1945 byl ve vsi Věrchňaja Ivolga nedaleko Ulan-Ude založen Ivolginskij dacan, který je nejdůležitějším centrem ruského buddhismu, a v roce 1991 navštívil město Dalajlama.

Do Burjatie jsem se opravdu těšila, jenže tušíte, jak to většinou s přehnaným těšením dopadá. V našem ubytování, protože hotel se tomu opravdu říkat nedá, poznávám pravý význam sousloví Potěmkinova vesnice a navoněná bída. Obří polorozpadlý byt v přízemí podnikavci polepili růžovými tapetami a rozdělili na tři samostatné pokoje, které spojuje recepce. Na fotkách roztomilé pokojíčky jsou ve skutečnosti děs běs. Můžeme si vybrat pokoj bez okna nebo pokoj s mřížemi na okně. Dveře nejdou dovřít, okna otevřít, záchodová mísa stojí na piedestalu, takže když na ní sedíte, visí vám nohy ve vzduchu, a hlučný větrák nad hlavou postele není možné vypnout, protože je to ve skutečnosti zařízení ze sousedního obchodu. Otázku: „Kde sovětští inženýři udělali chybu?“ bych v tomto případě modifikovala na: „Udělali tady sovětští inženýři vůbec něco dobře?“ Tolik technické bizarnosti koncentrované na jednom místě by si zasloužilo zápis do Guinessovy knihy rekordů.

Nenecháme si tímhle zfušovaným doupětem kazit náladu a vyrážíme se projít. Až na výjimku zrekonstruovaného centra je zbytek města v podobně zoufalém stavu jako naše ubytování. Leninova ulice, pěší zóna s obloukem na počest návštěvy Nikolaje II., fontána a několik opravených historických domů jsou ta nejhezčí místa a do zbytku města jako by ani nezapadaly. Hlavní dominantou Ulan-Ude je obří hlava Lenina, která je při hmotnosti 42 tun a výšce 14 metrů největší takovou sochou na světě.

Na večeři se vydáváme do vyhlášené restaurace Tengis, která se specializuje na kuchyni sibiřských burjatských a mongolských národů v moderním provedení. Půlhodinové čekání na volný stůl ještě umocňuje naši zvědavost a vyburcuje touhu ochutnat místní zázraky na maximum. Devítichodové degustační menu považuji za dostatečné a jsem připravena „nechat hýčkat své chuťové buňky tajnými recepty moderních kočovníků“, jak hlásá motto restaurace. Začínám dortíkem s kaviárem z bajkalské ryby, poté nepopsatelným salátem ze samotné bajkalské ryby, tatarákem z jaka na žitném toastu, taštičkami plněnými mletým masem, smaženými játry z jaka, sýrem z jačího mléka a zakončuji dezertem ze střemchy obecné se smetanou, který zapíjím čajem z místních bylin. Porce jsou naštěstí opravdu degustační, takže dojím zdvořile skoro všechno, ale kdybych si měla vybrat, co si s chutí dám podruhé, asi by to byla Sofiina volba. Karel si zhruba od půlky večeře chce odsednout, protože zatímco si konzervativně vychutnává svá hovězí žebra s kaší, z většiny mých jídel prý cítí „zmoklou ovci“ a zvedá se mu žaludek. Nicméně grandiózní vrchol celého menu mě teprve čeká. Na stole přistává panák tarasunu, typického burjatského tvrdého alkoholu vyrobeného z fermentovaného mléka, který vzhledem připomíná vodku zakalenou mlékem a zápachem zkažený kefír. Aroma a lehké ochutnání na špičce jazyka u mě má zhruba stejný efekt jako dva prsty hluboko v krku. Nenajedla jsem se, moc jsem si ani nepochutnala, ale gastronomický zážitek mám rozhodně do konce života nezapomenutelný. A o to mi vlastně šlo...

Kvůli nezastavitelnému větráku usínáme se špunty v uších, ale ani ty nepomohou, když pod okny hulákají opilci a rozbíjejí lahve od alkoholu. V tuhle chvíli začnu poprvé skutečně doceňovat přítomnost mříží na okně. Chvíli poté, co se nám uprostřed noci podaří podruhé usnout, mě vzbudí jemné klepání na dveře, klepání po chvíli nabírá na intenzitě a mění se ve zběsilé bušení. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby tady od těch zfušovaných drátů hořelo a museli jsme se evakuovat,“ říkám Karlovi a hned myslím na nejhorší. S rozbušeným srdcem vyskočím z postele a vyděšeně otvírám dveře, za kterými stojí recepční a zeptá se: „Nemáte drobné za tisíc rublů?“

Po bláznivé noci chceme načerpat energii a naladit pozitivní mysl v buddhistických klášterech, kterými je Burjatsko vyhlášené a na které jsem se nejvíc těšila. Nejprve se vydáváme do dacanu Rinpoče Bagša, který stojí na kopci nad městem a nabízí fantastický výhled na celé Ulan-Ude a přilehlé okolí. Právě zde je největší pozlacená socha Buddhy v celém Rusku, která měří i s podstavcem asi šest metrů. Jinak je výzdoba kláštera skromná a všechno, včetně přilehlých zahrad, je na Rusko až překvapivě upravené. Přicházíme právě v době buddhistického obřadu, tiše se posadíme do poslední lavice a užíváme si harmonického zpěvu a zvonění zvonků, které rozvibruje mé ušní bubínky do nepopsatelně příjemného stavu šimrání. Po vzoru ostatních si přikrýváme hlavu a potom od věřících dostáváme obětované jídlo a sladkosti a vzájemně si děkujeme. V zahradě se procházíme cestou života, která je do posledního milimetru ověšena barevnými buddhistickými stužkami, roztáčíme modlitební mlýnky a odpočíváme v altáncích z vyřezávaného dřeva. Celé tohle místo je oáza pro duši, zvlášť když vidíš ten smutný život všude kolem.

Cestou do Ivolginského klášterního komplexu (mongolsky „dacanu“) dostanu spontánní nápad tam přenocovat. Touha po duchovním a mystickém zážitku je zhruba stejně silná jako odpor k našemu dosavadnímu ubytování. Projíždíme mikrobusem zvláštní stepní krajinou a po čtyřiceti kilometrech se ocitáme u brány hlavního centra ruského buddhismu. Ze studií na Tchaj-wanu si všechny ty buddhistické chrámy a kláštery pamatuji jako barevná, rozzářená místa s oltáři plnými obětních potravin a sochami Buddhy ověšenými čerstvými květinami. Ruské pojetí buddhismu, nebo spíš možnosti a realita tohoto náboženství v jinak silně pravoslavné zemi, jsou poněkud odlišné. A tak nás u polorozpadlé oprýskané brány místo roztančených mnichů vítá smečka divokých psů a opilec, který sotva stojí na nohou. Obcházíme všechny jednotlivé chrámy v rámci komplexu dokola po směru hodinových ručiček, jak hlásá buddhismus, a padá na nás tak trochu deprese. Zvenku je většina budov opravená, ale interiéry mají už to nejlepší dávno za sebou a jsou velmi omšelé a ponuré. Třeba dojem spraví nově budovaný obří chrám, jehož hrubá stavba roste v jednom z rohů komplexu. Když vidíme, že tady moc pozitivní energie nenačerpáme, na dobrodružství v podobě nocování v přilehlé ubytovně si netroufneme a vydáme se posledním mikrobusem zpět do města. Venku začíná pršet, což dělá všechny dojmy z tohoto výletu ještě zasmušilejší.

Tři dny a dvě noci jsou v tomto případě dostatečný čas na to vystřízlivět z turistického nadšení a proniknout do reality života Burjatska, která se mi zdá trochu horší než v jiných ruských regionech. Na každém sloupu jsou nalepené inzeráty na rychlé půjčky, v prodejnách obuvi ti naprosto automaticky nabízí obyčejné boty za pár korun na splátky a všudypřítomné povalující se lahve od alkoholu a opilci dokreslují ekonomickou a životní úroveň v tomhle zapadlém regionu, ležícím čtyři dny jízdy vlakem od Moskvy. Tady tak trochu pochopíte, proč někteří lidé s nostalgií vzpomínají na Sovětský svaz, kdy dostali byt v „chruščovce“ a práci v továrně, kterou si vydělali na základní potřeby. Jak s oblibou říkají: „Stranu a vládu jsme mohli kritizovat sice jen potají doma v kuchyni, ale stát se o nás postaral. Teď můžeme kritizovat, kde chceme, ale žijeme v bídě.“ Samozřejmě, že lidská mysl je selektivní, snaží se to špatné vytěsnit a pamatovat si jen ty lepší okamžiky. Když se tady ale rozhlédnu, vidím, že nyní, o padesát šedesát let později, žijí stále ve stejných, teď už rozpadlých „chruščovkách“, u kterých nevyměnili ani kliku u dveří, práci nemají, anebo tak placenou, že kvůli rostoucím cenám a snižujícím se reálným příjmům obyvatelstva z toho rodinu stejně pořádně neuživí. A tak svůj žal zahánějí lacinou vodkou, u které si zanadávají na moskevskou vládu a zavzpomínají na Sovětský svaz. Aby toho nebylo málo, Burjatsko patří mezi top desítku ruských regionů, kde jsou největší problémy s alkoholismem. A mít takové prvenství v rámci Ruska není jen tak. Největším vysvobozením, především pro mladé, je proto zmizet odsud někam jinam, za lepším životem.

Poslední půlden v Ulan-Ude nám zaženou chmury dva momenty – Etnografické muzeum národů Zabajkalska, a především náhodně objevená restaurace Efir. Součástí muzea je malá ZOO, kde můžete krmit soby, mývaly, kozy, lišky nebo třeba pozorovat medvědy. Radostná zvířátka nakonec jsou vždycky správnou volbou, tenhle trik přeci znají i v televizních novinách. Sladkou tečkou za tím vším je pak předodjezdový oběd v restauraci, která jako by do tohoto města ani nezapadala. Nevím, jestli je to kvůli tomu, že tohle zvláštní místo opouštíme, nebo protože máme tak plné žaludky, ale z Ulan-Ude odjíždíme už zase pozitivně naladěni.

Máme před sebou nejdelší úsek cesty do Birobidžanu, který pojedeme celkem 50 hodin, proto jsme si tentokrát vybrali jízdenky ve čtyřmístném kupé. Druhá třída je zařízena opravdu komfortněji než plackarta, na kterou jsme byli doposud zvyklí. Je zde spousta poliček a úložného prostoru a taky delší postele, takže nám nohy nečouhají přes lůžko a nikdo do nich nemůže narážet jako doteď. Chybí nám ale ten ruch otevřeného vagonu a možnost pozorovat ostatní cestující. Zatímco naše první spolucestující je dost tichá paní, Roman z Blagoveščensku, který přistupuje o pár zastávek později, je jeden z nejupovídanějších lidí, jaké jsem kdy potkala, a vlastně jízda s ním je takovým prototypem vlakového povídání, které jsem si vždycky představovala. Mladý železničář právě jede z úspěšné zkoušky, je přirozeně pozitivní a jeho zvídavé otázky, na které si často sám rovnou odpovídá, nám nedají ani chvilku klidu. Často předstíráme, že spíme, jen abychom si aspoň chvíli nemuseli povídat, ale ani to jeho monolog nezastaví. Záběr témat je široký, od Česka přes Rusko, následuje politika, ekonomika, české recepty, zavařování, ryby, houby, sport a česká slova. Romanovy všetečné dotazy nemají konce. Ukazuje nám fotky své malé dcerky, které posíláme české sušenky, čímž ho velmi dojmeme. On nám na památku koupí charitativní železniční pohlednici, čímž zase dojme on mě. Myslím, že mi ještě dlouho bude znít v uších jeho nejoblíbenější věta: „Žizň takaja interesnaja štuka.“ (Život je taková zajímavá věc.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy I Rusko může být krásné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.