Holokaust

Copyright © Laurence Rees, 2017

All rights reserved

Translation © 2021 by Jan Šindelka

ISBN 978-80-242-7810-0

Seznam map a ilustrací

Mapy

Deportace Židů do Osvětimi

Nacistická vyhlazovací střediska v Polsku

Ilustrace

ODDÍL PRVNÍ

1. Adolf Hitler a skupina stoupenců nacistů ve dvacátých letech

( Ullsteinbild/TopFoto)

2. Dietrich Eckart ( Ullsteinbild/TopFoto)

3. Mladý Joseph Goebbels ( World History Archive / TopFoto)

4. Jednotka freikorps pochoduje Mnichovem, rok 1919 ( Ullsteinbild/TopFoto)

5. Prezident Paul von Hindenburg a Adolf Hitler v roce 1933 ( akg-images)

6. Otto Meissner a bývalý kancléř Franz von Papen ( Ullsteinbild/TopFoto)

7. Vězni koncentračního tábora ve třicátých letech ( Ullsteinbild/TopFoto)

8. Předváleční vězni v Dachau ( akg-images)

9. Adolf Hitler v roce 1936 ( Ullsteinbild/TopFoto)

10. Joseph Goebbels si bere Magdu Quandtovou, prosinec 1931 ( Topham Picturepoint)

11. Theodor Eicke ( Ullsteinbild/TopFoto)

12. Hermann Göring a Heinrich Himmler ( Topham/AP)

13. Adolf Eichmann ( Ullsteinbild/TopFoto)

14. Heinrich Himmler a Reinhard Heydrich ( Ullsteinbild/TopFoto)

15. Židé jsou nuceni drhnout ulice v Rakousku po nacistické okupaci v roce 1938 ( World History Archive / TopFoto)

16. Následky křišťálové noci v listopadu 1938 ( Ullsteinbild/TopFoto)

17. Hořící synagoga během křišťálové noci ( bpk / Abraham Pisarek)

18. Hlavní tábor v Osvětimi ( ITARR-TASS /TopFoto)

ODDÍL DRUHÝ

19. Hitler a jeho generálové ( Walter-Frentz-Collection, Berlin)

20. Legitimace Žida z lodžského ghetta ( Â©IMAGNO / TopFoto)

21. Dr. Robert Ritter vyhodnocuje sintskou ženu ( Ullsteinbild/TopFoto)

22. Jedna z Ritterových asistentek vyplňuje dotazník s romskou rodinou ( Roger-Violet / TopFoto)

23. Židé se sprchují v lodžském ghettu ( Ullsteinbild/TopFoto)

24. Děti v lodžském ghettu ( Roger-Violet / TopFoto)

25. Němečtí vojáci pochodují Paříží, rok 1940 ( World History Archive / TopFoto)

26. Holandští Židé se připravují nastoupit do vlaku, který je odveze na východ ( ©2003; Topham Picturepoint)

27. Heinrich Himmler při návštěvě lodžského ghetta v červnu 1941 ( Ullsteinbild/TopFoto)

28. Mordechaj Chaim Rumkowski ve svém soukromém kočáře ( Ullsteinbild/TopFoto)

29. Adolf Hitler se slovenským prezidentem Jozefem Tisem ( ©2004 TopFoto)

30. Adolf Hitler a Benito Mussolini ( World History Archive / TopFoto)

31. Dr. Irmfried Eberl ( Bundesarchive, B162 Bildild-00636)

32. Christian Wirth ( Yad Vashem)

33. Papež Pius XII. ( Ullsteinbild/TopFoto)

34. Adolf Hitler při ojedinělém veřejném vystoupení ke konci války ( Walter-Frentz-Collection, Berlin)

ODDÍL TŘETÍ

35. Němečtí vojáci kradou prasata ( Bibliothek für Zeitgeschichte in der Württembergischen Landesbibliothek, Stuttgart)

36. Německé jednotky postupují proti vesnici na východní frontě ( Ullsteinbild/TopFoto)

37. Židovské ženy čekají, až je zavraždí nacistické bezpečnostní síly v okupovaném Sovětském svazu ( bpk / Karl Sturm)

38. Nacistické bezpečnostní síly ( akg-images)

39. Sovětští vojáci v německém zajetí ( Â©2001; Topham / AP)

40. Židovští civilisté v německém zajetí ( World History Archive / TopFoto)

41. Maďarští Židé přijíždějí do Ovětimi-Birkenau, rok 1944 ( World History Archive / TopFoto)

42. Letecký snímek Osvětimi-Birkenau pořízený spojeneckým vzdušným průzkumem ( Roger-Violet / TopFoto)

43. Selekce nově příchozích do Osvětimi-Birkenau ( Ullsteinbild/TopFoto)

44. Personál Osvětimi při odpočinku ( United States Holocaust Memorial Museum, s laskavým svolením anonymního dárce)

45. Krematorium III v Osvětimi ( archivní sbírka Státního muzea Osvětimi-Birkenau ve městě Osvětimi)

46. Krematorium IV v Osvětimi ( archivní sbírka Státního muzea Osvětimi-Birkenau ve městě Osvětimi)

47. Fritz Klein v Bergen-Belsenu ( Roger-Violet / TopFoto)

48. Oskar Gröning

49. Petras Zelionka

( Přestože jsme se snažili kontaktovat držitele autorských práv, vydavatelé rádi opraví případné chyby vzniklé opomenutím nebo nedopatřením.)

Předmluva

Pro nacisty byl zločin Fredy Winemanové jednoduchý. Byla Židovka. V květnu 1944, když jí bylo dvacet let, ji ve francouzském Saint-Étienne zatkli kolaboranti z polovojenské Milice française. Spolu s rodiči a třemi bratry ji převezli nejprve do nechvalně proslulého zadržovacího tábora v Drancy na předměstí Paříže a odtud do Osvětimi-Birkenau v nacisty okupovaném Polsku.

Počátkem června 1944 projel vlak s Fredou, její rodinou a téměř tisícovkou dalších Židů z Francie pod červenými cihlami strážnice v Birkenau a po železniční trati přímo do tábora. Když se otevřely dveře nákladního vagonu a oni vyšli na denní světlo, Freda si myslela, že přijela do samotného „pekla“. „Ten puch! Ten zápach byl příšerný!“ Freda však stále nevěděla, jaký je skutečný účel Birkenau. To místo bylo rozsáhlé a hemžilo se to tam vězni. Že by všechny nově příchozí poslali na nucené práce?

Když s rodinou stála na prostranství u železniční trati známé jako „rampa“, události nabraly nečekaný spád. Vězni ze speciální jednotky zvané sonderkommando, navlečení do uniforem připomínajících pyžamo, křičeli na nově příchozí: „Dejte děti starším ženám.“ Jedna mladá dvacetiletá matka tak dala své miminko do rukou Frediny matky.

Židé dostali příkaz, aby se na rampě postavili do dvou řad – v jedné byli muži a ve druhé ženy a malé děti. Freda, zmatená děním okolo, se spolu s matkou, jež stále držela to dítě, zařadila do fronty pro ženy. Když její matka došla do čela fronty, lékař SS – Freda se domnívá, že to byl Mengele – jí řekl, aby šla s dítětem doprava. Freda následovala matku, ale pak, vzpomíná, „mě Mengele zavolal zpátky a řekl:,Ty jdi doleva.‘ Já na to:,Ne, nepůjdu. Nechci být oddělena od maminky.‘ A on řekl naprosto nenuceně:,Tvoje matka se bude starat o děti a ty běž s mladými [tedy s mladými dospělými].‘“

„Nechápala jsem, proč nás oddělili. Nechápala jsem, proč děti musely jít se staršími ženami. Mé matce bylo teprve šestačtyřicet let. Nechápala jsem, co se děje, všechno šlo rychle. Všechno se to seběhlo hrozně rychle,“ říká Freda.

Když Fredina matka s dítětem odcházela, její otec a tři bratři došli do čela fronty. Všem řekli, ať zůstanou pohromadě. Ale když stáli na rampě, Fredin nejstarší bratr David viděl, jak se jejich matka vydala opačným směrem, a napadlo ho, že by jejich nejmladší sourozenec, třináctiletý Marcel, měl jít s ní. Zdůvodnil to tím, že „by mohlo být pro Marcela jednodušší“, kdyby se o něj matka mohla postarat. David tedy Marcela pobídl, aby ji doprovodil. Marcel poslechl slova staršího bratra a rozběhl se za maminkou. David tak nevědomky způsobil, že Marcel šel na smrt.

Tehdy to netušili, ale právě se účastnili procesu selekce, při níž lékaři z řad SS během několika vteřin rozhodovali, komu bude umožněno prozatím žít a který člověk má ihned zemřít. Na drtivou většinu lidí z tohoto transportu čekala okamžitá smrt v plynových komorách Birkenau – včetně Fredovy matky s miminkem, které jí vložili do náruče. Nacisté nechtěli, aby děti, staří nebo nemocní lidé setrvávali v táboře déle než několik hodin.

Fredu, jejího otce a tři bratry vybrali na práci. Ačkoli úmyslem nacistů bylo, aby nakonec všichni Židé zemřeli, toto byl alespoň odklad popravy. Tím, že David poslal Marcela za mámou, zajistil, že se Marcel připojí ke skupině vybrané pro okamžitou smrt. Marcel byl jako třináctiletý přesně na pomezní čáře selekce, a tak bylo esesákům jedno, jestli půjde s matkou na smrt. Jak říká Freda, Davidův čin „by byl za jiných okolností [správný]“. Ale vprostřed nelidských podmínek Osvětimi „to bylo špatné rozhodnutí“.

Příslušníci sonderkommanda řekli mladým matkám, aby své děti odevzdaly, protože jedinou šancí, jak přežít úvodní selekci, bylo dostavit se před lékaře SS bez dětí. I když byla matka mladá a zdravá, esesáci se ji během konečné selekce jen zřídkakdy pokusili oddělit od dítěte, protože se obávali, že mezi nově příchozími vyvolá paniku. Členové sonderkommanda si Fredinu matku otipovali, když čekala u vlaku, a usoudili, že je příliš stará, aby selekci přežila. Protože bylo jisté, že zemře, a protože bylo jisté, že na smrt půjde i dítě, dali je dohromady. Tak dostala mladá matka šanci dožít se dalšího dne.

Jak vůbec někdo na zemi mohl vytvořit takovou situaci? Jak se mohly normy obyčejné slušnosti a morálky zvrátit tak nevýslovně, že soucitné gesto bratra, který poslal sourozence za maminkou, způsobilo jeho smrt, a jedinou šancí mladé matky na přežití delší než jeden den bylo, že jí bylo odebráno miminko, které pak zavraždili?

Ale zajděme ještě dál: jaké byly důvody, proč se nacisté rozhodli vyhladit celou jednu skupinu lidí? Proč miliony mužů, žen a dětí nahnali do plynu, stříleli je, nechávali vyhladovět, ubíjeli je k smrti – zkrátka je všemi možnými způsoby vraždili? Jaké místo zaujímala tato genocida v katalogu dalších hrůz, které měli němečtí nacisté na svědomí?

O těchto otázkách jsem přemýšlel pětadvacet let, když jsem napsal a vyprodukoval řadu dokumentárních televizních seriálů o nacistech a o druhé světové válce. Během své práce jsem procestoval mnoho zemí a potkával stovky očitých svědků této doby – včetně těch, kteří trpěli rukou nacistů, jako byla Freda Winemanová. Těch, již událostem přihlíželi jako nezúčastnění pozorovatelé, i těch, kteří se zločinů dopouštěli jako pachatelé. Na veřejnost se dostal pouhý zlomek svědectví shromážděných pro mé filmy.

Holokaust je nejproslulejším zločinem v dějinách světa. Potřebujeme pochopit, jak byla tato obscénnost možná. A právě o to se pokouším v této knize, jež čerpá nejen z tohoto čerstvého materiálu, ale také z nejnovějších vědeckých poznatků a dobových dokumentů.

1. Počátky nenávisti

V září roku 1919 napsal Adolf Hitler dopis nesmírného historického významu. O jak důležité psaní jde, to si však v té době ještě nikdo neuvědomoval. Autor dopisu, Adolf Hitler, byl totiž neznámou osobou. Bylo mu třicet let a neměl domov ani kariéru, manželku ani přítelkyni, v jeho životě nebyl ani jakýkoli blízký člověk. Když se ohlédl za svým dosavadním životem, to jediné, co mohl spatřit, byl život plný nenaplněných ambicí a snů. Chtěl se stát slavným umělcem, umělecké kruhy jej však nevpustily do svých řad. Zatoužil podílet se na německém vítězství nad spojenci za první světové války, stal se však pouze svědkem ponižující porážky německých vojsk v listopadu 1918. Byl zahořklý, rozhořčený a hledal někoho, na koho by hodil všechnu vinu.

V tomto dopise ze dne 16. září 1919, jejž adresoval svému kamarádovi ve zbrani Adolfu Gemlichovi, Hitler nenechává nikoho na pochybách, kdo nese odpovědnost nejenom za jeho nesnáze v osobním životě, ale také za utrpení celého německého národa. „Žije mezi námi,“ napsal Hitler, „neněmecká cizí rasa, jež není ochotna a ani schopna vzdát se svých vrozených vlastností… a které přesto náležejí všechna politická práva, jež náležejí i nám… Vše, co pohání člověka, aby usiloval o vyšší mety, ať už je to náboženství, socialismus nebo demokracie, je pro ni pouze prostředkem k dosažení vlastních cílů, k uspokojení touhy po penězích a nadvládě. Její působení vyvolává mezi národy rasovou tuberkulózu.“1 Protivník, kterého Hitler takto charakterizoval, byl „Žid“. Dodává, že „konečným cílem“ každé německé vlády musí být „nekompromisní a úplné odstranění Židů“.

Je to pozoruhodný dokument. Nejen proto, že nám už v roce 1919 umožňuje nahlédnout do smýšlení muže, který se v pozdějších letech stane jedním z inciátorů holokaustu, ale také proto, že jde o první nezvratný důkaz Hitlerova antisemitského smýšlení. Ve své autobiografii Mein Kampf, kterou sepíše o pět let později, Hitler prohlašuje, že Židy nenáviděl už v dobách, kdy se v prvních letech 20. století probíjel jako umělec ve Vídni. Někteří badatelé však tuto jeho zjednodušující verzi vlastní minulosti zpochybňují.2 Tážou se, zdali tyto vyostřeně antisemitské postoje skutečně zastával už během svého působení ve Vídni a coby voják sloužící v první světové válce.3

Nelze si však myslet, že by Hitlerovi antisemitismus pronikl do hlavy jen tak z ničeho nic až v září 1919. Při psaní tohoto dopisu čerpal z proudů antisemitského smýšlení, které se šířily Německem dávno před první světovou válkou, během ní i bezprostředně po jejím skončení. A to do té míry, že ani jediná z myšlenek, které uvádí ve svém dopise ze září 1919, není původní. I když se Hitler později stane nejznámějším propagátorem antisemitismu, čerpal z bohatých zdrojů dějin pronásledování jednoho národa.

Antisemitismus jistěže žádnou novinkou nebyl. Jeho počátky můžeme vysledovat několik tisíciletí nazpátek. V Novém zákoně, sepsaném na úsvitu křesťanství, najdeme pasáže, které připomínají nepřátelský vztah „Židů“ k Ježíši Kristu, třebaže on sám se do židovské rodiny narodil. Evangelium podle svatého Jana v anglickém překladu Bible zvaném „Bible krále Jakuba“ uvádí, že Židé Ježíšovi „ukládali o život“.4 V jednom okamžiku dokonce vzali do rukou kameny, aby je po něm házeli.5 Sám Ježíš v tomto překladu Židům říká, že jsou dětmi „ďáblovými“.6

Nepříznivé představy o „židech“ tak byly součástí nejposvátnějšího křesťanského textu; a celé generace kněží označovaly Židy za „věrolomný“ národ, který „nechal zabít Pána Ježíše Krista“.7 Není tedy těžké pochopit, proč bylo ve středověké Evropě, v níž převládala křesťanská kultura, pronásledování Židů poměrně běžným jevem. V mnoha zemích Židé nesměli vlastnit půdu, nemohli vykonávat určitá povolání a bylo jim povoleno žít jen na vyhrazených místech. V různých dějinných obdobích a v řadě měst po celé Evropě museli Židé žít v ghettech a na oděvu nosit zvláštní poznávací znamení – v Římě 13. století to byla žlutá nášivka. Jedním z mála povolání, které Židé mohli vykonávat, byla lichva, protože pro křesťany byla tato činnost zapovězena. A jak dokládá Shakespearův Kupec benátský, židovský lichvář se mezi lidem stal nenáviděnou postavou. Roku 1543 sepsal Němec Martin Luther spisek O Židech a jejich lžích. Židé, vysvětluje Luther, „nejsou ničím jiným než zloději a lupiči, a [není] ani jediný ždibec jejich pokrmu ani jediné nitě z jejich oděvu, jež by bývali byli denně nezcizili a neukradli skrze tu jejich prokletou lichvu.“ Vyzval obyvatele, aby je „napořád vyhnali z této země … pryč s nimi!“8

S nástupem osvícenství se zdálo, že se evropským Židům blýská na lepší časy. V této éře změn na poli vědeckém i politickém se začalo zpochybňovat mnoho tradičních představ. Třeba představa, zda si Židé skutečně zaslouží zacházení, kterému jsou vystaveni, anebo jsou spíše obětmi předsudků? Německý historik Christian Wilhelm von Dohm se v roce 1781 vyjádřil ve prospěch emancipace Židů. Poukazoval zejména na to, že „všechno, z čeho jsou Židé obviňováni, má původ v politických podmínkách, v nichž nyní žijí“.9 Ve Francii po zveřejnění „Deklarace práv člověka a občana“ v roce 1789 se Židé podle zákona stali „svobodnými a rovnoprávnými“ občany. V průběhu 19. století bylo v Německu zrušeno mnoho zákazů, které Židy svazovaly. Týkalo se to rovněž omezení v oblasti profesního života a povolání, jež mohou Židé vykonávat.

Žádná z těchto nových svobod však nebyla zadarmo. Spolu s tím, jak se německým Židům otevíraly všemožné nové příležitosti, procházela dalekosáhlými změnami i samotná země. V průběhu druhé poloviny 19. století se žádný druhý evropský stát neproměňoval takovým tempem jako Německo. Produkce uhlí vzrostla z 1,5 milionu tun v roce 1850 na 100 milionů tun v roce 1906.10 Počet obyvatel vzrostl z něco málo přes 40 milionů v roce 1871 na více než 65 milionů v roce 1911. Roku 1871 došlo také k politické proměně Německa. Po všech těchto zvratech a otřesech si mnozí kladli zásadní otázky o kulturní a duchovní povaze tohoto nového národa. A v neposlední řadě se tázali, co to vlastně znamená být „Němcem“?

Jednu z odpovědí na tuto otázku přinesli stoupenci ideje das Volk. Obvykle se sice toto slovo překládá jako „lid“ nebo „národ“, avšak za tímto pojmem se skrývá celý myšlenkový svět, který lze jen stěží převést jedním slovem do angličtiny (stejně tak do češtiny, pozn. překl.). Völkisch teoretici tímto slovem vyjadřují takřka mystické propojení vymezené skupiny lidí, kteří všichni mluví týmž jazykem a mají společné kulturní dědictví, jež vyrůstá z kořenů jejich rodné hroudy. V reakci na prudký růst měst a znečištění životního prostředí, jehož zdrojem jsou nově vznikající továrny, hlásají slávu německého venkova a zvláště pak síly lesa. Profesor Wilhelm Heinrich Riehl v knize Land und Leute (Země a lidé), v jednom z nejslavnějších chvalozpěvů na  das Volk, napsal: „Musí vymřít národ, který již nerozumí dědictví lesů, jež jej posilují a omlazují. Musíme se starat o les nejen proto, abychom v zimě udržovali teplo v kamnech, ale aby také tep lidí zůstával horoucí a radostný, aby Němci zůstali Němci.“11 V půli 19. století Riehl varoval před nebezpečím, které představuje nejen růst měst, ale také samotný symbol moderní doby – železnice: „Zvláště pak rolník má pocit, že tváří v tvář nové železnici už nemůže zůstat,tradičním rolníkem‘ … každý se obává toho, že se stane někým jiným. Jako by ti, co nás chtějí připravit o náš typický způsob života, byli spíše přízraky z pekel, a ne dětmi dobrého ducha.“12

Koncept Volku se následně stal nesmírně důležitým pro Hitlera a nacisty vůbec. Německý ministr propagandy Joseph Goebbels si dokonce objednal natočení mimořádného filmového díla, jež bylo natočeno v roce 1936 pod názvem Ewiger Wald (Věčný les). Snímek je oslavou síly lesa a rolnického lidu a jejich nesmírného významu. „Naši předkové byli lidmi lesa,“ hlásala tisková zpráva k uvedení snímku. „Jejich bůh přebýval ve svatých hájích, jejich náboženství vyrůstalo z lesů. Žádný národ nemůže žít bez lesa a lid, který se provinil odlesňováním, upadl v zapomnění…“13 Závěrečný komentář filmu toto propojení Volku a lesa ještě vyostřuje: „Národ, stejně jako les, bude trvat na věky!“14

Před první světovou válkou byla nejpopulárnějším mládežnickým hnutím v Německu organizace Wandervogel. Ta zvala mladé muže a ženy na výpravy do přírody, aby tak obnovovali propojení Němce a půdy. „Bylo to duchovní hnutí,“ říká Fridolin von Spaun, který jako dospívající do  Wandervogelu vstoupil. „Byla to reakce na éru císaře Viléma, která se zaměřovala především na průmysl a obchod.“15 Další mladí Němci vstupovali do spolků, jako byl Německý turnerský svaz, a s oblibou cvičili pod širým nebem. „V německém turnerském spolku to bylo poprvé, co jsem narazil na svastiku,“ říká Emil Klein, který byl jeho členem před první světovou válkou. „Čtyři F – frisch [svěží], fromm [zbožný], fröhlich [radostný], frei [svobodný] – vytvářely dvojitou svastiku na odznaku, na bronzovém odznaku, který jste nosili jako insignie.“16 Svastiku si osvojila řada völkisch uskupení. Mělo se za to, že tento starodávný symbol, užívaný kdysi nejrůznějšími kulturami, znázorňuje propojení s předky, mimo jiné také proto, že podobné symboly se čas od času nacházely na archeologických lokalitách v Německu.

Tento nový vývoj kladl celkově před německé Židy nepřekonatelnou překážku, koncepce Volku je totiž ze sebe automaticky vylučovala. Většina německých Židů žila ve městech a pracovala v povoláních, která stála v přímém protikladu k  völkisch ideálu – Židé prokazatelně nebyli lidé, kteří „pocházeli z lesů“. V nesmírně populárním německém románu Soll und Haben (Má dáti, dal) z roku 1855 je hlavní postavou Žid, podnikatel Veitel Itzig, vyobrazen jako odporný jedinec, posedlý penězi a podvádějící čestné, ale naivní Němce.17 Itzig je parazit a vede život, který nemohl být vzdálenější vznešenému ideálu rolníka obdělávajícího půdu.

Nelze sice tvrdit, že každý, kdo se hlásil k myšlenkám Volku, musel být nutně antisemita, nicméně Žid se pro völkisch hnutí stal symbolem ztělesňujícím vše, co bylo v novém Německu špatně. Pokud jste byli rolníky, kteří se jen obtížně vypořádávali s prudkým rozrůstáním měst a s realitou železnice, jež nyní protínala skrz naskrz jejich zemi – mohli jste za to vinit Žida. Byli-li jste obchodníky, kteří zjistili, že jim zákazníci utíkají do nově otevíraných obchodních domů – mohli jste vinu hodit na Žida. Jestliže jste pracovali v dílně zabývající se ruční výrobou a nyní jste nemohli nic prodat kvůli masově vyráběnému továrnímu zboží vrhanému v ohromném množství na trh – mohli jste obvinit Žida.

Tyto argumenty se pochopitelně zakládaly na předsudcích. Pokud němečtí Židé žili ve městech, budovali obchodní domy a továrny, bylo to do značné míry proto, že byli po stovky let vyloučeni z prací ve  Volkem „schválených“ povoláních. Stručně řečeno, teď se Židům dostávalo pokárání za to, že nemají vztah k půdě, když předtím měli zakázáno půdu vlastnit. Bující antipatie vůči německým Židům byla o to pozoruhodnější, že v Německu téměř žádní Židé nežili. Bylo jich v Německu méně než jedno procento. Mnoho Němců do styku s Židy prakticky za celý život nepřišlo. Nepřítomnost Židů však nemůže být antisemitismu na překážku.

Jak se po Německu šířilo völkisch hnutí, dávné „křesťanské“ předsudky vůči Židům nijak nezmizely. Naopak ještě nabývaly na síle. Paul Lagarde, jeden z nejzapálenějších antisemitů völkisch střihu, vykřikoval věty, kterým by dobře rozuměl i takový Martin Luther. „Jsme antisemité,“ napsal ve studii Juden und Indogermanen (Židé a Indogermáni), publikované v roce 1887, „neboť Židé žijící mezi námi v Německu 19. století reprezentují názory, zvyky a požadavky, které sahají zpátky až do časů krátce po potopě, kdy se rozdělily národy… neboť uprostřed křesťanského světa jsou Židé pohany z Asie.“ Židé byli podle Lagarda „národem, který po tisíciletí ničím nepřispěl do historie“.18

Pokřivený pohled, že Židé jsou jakousi cizí silou a v novém Německu představují jakousi tajnou mocenskou kliku, vedlo Heinricha Claße, vůdce Všeněmeckého svazu, k sepsání publikace Wenn ich der Kaiser wär’ (Kdybych byl císařem). Claßova kniha, která vyšla v roce 1912, dva roky před vypuknutím první světové války, hlásala nutnost „návratu ke zdraví v našem národním životě“ a spojovala ji s požadavkem, aby „židovský vliv“ byl „zcela odstraněn nebo zatlačen zpět na únosnou, neškodnou úroveň“.19 Claß navrhoval zavést proti Židům řadu restriktivních opatření. Vyzýval k tomu, aby noviny, které vlastnili Židé nebo jež zaměstnávaly židovské autory, tuto skutečnost „ohlásily“. Židé měli také být vyloučeni ze služby v armádě nebo u námořnictva a měl jim být zakázán výkon povolání v oblastech, jako je učitelství nebo právo.

Souběžně s antisemitismem völkisch ražení a „tradičním“ křesťanským antijudaismem vznikal ještě další, velmi odlišný způsob útoku na Židy. Šlo o myšlenku, která se skrývala v Hitlerových slovech v jeho dopise ze září 1919 o „antisemitismu založenému na rozumu“. „Moderní“ antisemité Hitlerova typu se pokoušeli ospravedlnit svou nenávist vůči Židům pomocí pseudovědeckých argumentů. Tvrdili, že Židy by se nemělo opovrhovat kvůli jejich náboženství, ale kvůli „rase“.

Představa, že lidské bytosti lze od sebe odlišit na základě jejich rasového původu a že některé rasy jsou lepší než jiné, získala kvaziintelektuální podporu poté, co v roce 1855 vyšel spisek hraběte Arthura de Gobineau Essai sur l ‘ inégalité des races humaines (O nerovnosti lidských plemen).20 Gobineau, jenž byl zkušeným diplomatem, nikoli však vědcem, si z klobouku vyčaroval svět, ve kterém existují tři rasy, „černá, žlutá a bílá“. Z nich „negroidní typ je nejslabší a stojí na nejnižší příčce žebříku“. Lidé žluté rasy jsou „jasně nadřazení černým“, ale „nedokázali vytvořit civilizovanou společnost; nedovedli vyvinout kuráž ani rozproudit zdroje krásy a činu.“ Na samém vrcholku rasové hierarchie stojí „bílá rasa“. Její zástupci mají „pozoruhodnou, ba až krajní lásku ke svobodě“. „Historie nás učí,“ že „všechny civilizace mají původ v bílé rase, že žádná civilizace nemůže existovat bez její pomoci a že společnost je skvělá a zářivá pouze do té míry, do jaké si udržuje krev ušlechtilé vrstvy, která ji stvořila…“ Gobineau také věřil, že všechny evropské civilizace – včetně „germánských ras“ – „alespoň zčásti“ vytvořila skupina zvaná „Árijci“, kteří do Evropy připutovali z Indie.

Antisemitismus je ústřední ingrediencí v díle Základy devatenáctého století (Die Grundlagen des neunzehnten Jahrhunderts), publikovaném v roce 1899, jehož autorem je Houston Stewart Chamberlain, spisovatel rodem Angličan, který však později získal německé občanství. Kniha si získala širokou čtenářskou základnu, a to nejen v Německu. Ve svém nadšeném úvodu k anglickému vydání knihy lord Redesdale napsal, že kniha byla „rychle prohlášena za jedno z mistrovských děl tohoto století“ a že „zralé ovoce“ Chamberlainových „znalostí a erudice“ nyní „dozrálo pro dobro světa“.21 Chamberlain tvrdí, že zatímco Árijci ztělesňují nejvyšší ideál lidství, Žid je toho pravým opakem. I když je občas na první pohled obtížné některé Židy rozeznat od Árijců, realita je taková, že všichni Židé jsou „cizí asiatský národ“, který „těmi nejohavnějšími prostředky nabyl nesmírného bohatství“.22 Jelikož se však pouze Židům a Germánům podařilo udržet rasovou „čistotu“, plyne z toho, že tyto dvě „rasy“ – Árijci a Židé – spolu svádějí epochální boj o nadvládu.

Chamberlain a Hitler toho měli zajisté mnoho společného. Když se spolu v roce 1923 setkali, Chamberlain prohlásil, že „stav jeho duše“ se vlivem onoho setkání „jedním rázem“ proměnil.23 Na oplátku zase nacisté přijali za vlastního Chamberlaina. O jeho sedmdesátých narozeninách v září 1925 rozsáhle poreferovaly nacistické noviny Völkischer Beobachter a jeho Základy devatenáctého století se staly vysoce ceněnou knihou.

Mnoho lidí – zejména ty, o nichž Chamberlain a de Gobineau řekli, že patří k „nadřazené rase“ – tyto rasové teorie přitahovaly. Svůdnou se ukázala představa, že je možné posoudit hodnotu jednotlivce jednoduše jen na základě jeho fyzického vzhledu. V oblíbeném německém románu s názvem Helmut Harringa (1910) nemůže soudce připustit, že by Harringa mohl být vinen jednoduše z toho důvodu, že vypadá tak čistě.24 Je to lekce, kterou si reichsführer SS Heinrich Himmler zřejmě vzal k srdci. Při návštěvě jedné jednotky SS v roce 1938 mu jeden voják „padl do oka“ čistě kvůli svému „vzhledu“. Jen na základě mužova vzhledu jej Himmler ohodnotil jako „schopného, dobrosrdečného Němce“. Po prozkoumání vojákova původu Himmler vyzval k jeho povýšení.25

K této jedovaté směsi „tradičního“ antisemitismu, völkisch antisemitismu a „rasového“ antisemitismu přibyl ještě další prvek – zrodilo se eugenické hnutí. S pojmem „eugenika“ (doslova „dobrá rasa“ z řečtiny) přišel anglický vědec Francis Galton. V roce 1869 ve své knize Hereditary Genius (Dědičný génius) tvrdil, že zásadní otázka, kterou společnost musí vyřešit, je prostá – komu má být povoleno přivést na svět potomky. Napsal, že „pečlivým výběrem“ by bylo možné „vytvořit pomocí uvážlivých sňatků během několika za sebou jdoucích generací vysoce nadanou rasu lidí“. Společnost si musí přiznat, že „každá generace má obrovskou moc nad vrozenými schopnostmi těch, kteří přijdou po ní“, a proto je lidstvu uložena povinnost „prozkoumat rozsah této moci a používat ji takovým způsobem, aniž by samo vůči sobě jednalo neuváženě, tak, aby to pro budoucí obyvatele Země bylo co nejpříznivější“.26

Nikdy však Galton neprosazoval myšlenku, že by měla společnost určitému vymezenému typu lidí násilnými prostředky znemožnit mít potomky. Jiní se však už takové představy tolik neštítili. Němec Alfred Ploetz, stoupenec eugeniky či „rasové hygieny“, jak to nazval, v roce 1895 nadnesl možnost, že by v kompetenci lékaře mělo být rozhodnutí, které dítě žít smí a které ne. Kritériem pro to pak měla být jeho rasová hodnota. Dodával, že „zastánci rasové hygieny budou sotvaco namítat proti válce, protože v ní vidí jeden z prostředků, jak národy pokračují ve svém boji o samotnou existenci“. Dokonce navrhoval, aby během bitvy byli „podřadní“ lidé využíváni jako „potrava pro děla“, cíleně by se pak umísťovali na pozice, kde hrozilo zvlášť velké nebezpečí.27

Mnoho průkopníků eugenického hnutí nebylo antisemity – například Ploetz se domníval, že Židé jsou „rasově Árijci“. Jejich nauka se však nesmírně hodila do krámu těm, co antisemity byli. Myšlenka, že pro zdraví národa je zcela zásadní složkou „rasová hygiena“, v kombinaci s představou Houstona Chamberlaina, že Židé pro „árijskou“ populaci představují rasovou hrozbu, dodala do antisemitského eintopfu potenciálně osudnou přísadu. Tradiční antisemitismus se zakládal na náboženství. Pokud Židé konvertovali ke křesťanství, mohli docela dobře pronásledování uniknout. Ale představa, že „židovství“ je něčím, co je jednotlivci bytostně vlastní – že je podle nacistické víry přítomno v krvi – vede k tomu, že před tím není úniku. Vaše „rasa“, nad kterou nemáte žádnou kontrolu, se stala vaším osudem. Aťsi jste byl třeba tou nejlaskavější a nejštědřejší osobou, jakou si jen dokážete představit, pokud byla vaše „rasa“ vyhodnocena jako podřadná, nebo dokonce nebezpečná, hrozilo vám pronásledování.

Hitler ve svém dopise ze září 1919 výslovně uvedl, že „Židé jsou rozhodně rasa, nikoli náboženská komunita“. Toto byla pro jeho antisemitskou víru zásadní teze. Nutně to pro něj znamenalo, že otázka, jaké náboženství praktikují „Židé“, má pramalý význam. Protože „sotva existuje jedna rasa, jejíž zástupci náležejí výlučně jednomu jedinému konkrétnímu náboženství“.

Kupodivu se navzdory usilovné snaze nacistů nalézt věrohodný test, jak rozpoznat židovskou „krev“, nikdy nepodařilo najít vědecky podložený způsob, jak zjistit, zda jednotlivec je, či není příslušníkem židovské „rasy“. Paradoxním výsledkem bylo, že jakmile nacisté začali pronásledovat a nakonec i vyhlazovat Židy, museli se obrátit k jedinému testu „židovství“, který byl k dispozici – k náboženství. Podle toho, kolik vašich prapředků praktikovalo židovskou víru, posuzovali, zda jste Žid, či nikoli. Nacisté nicméně stále věřili, že Židé jsou „rasou“, ne „náboženstvím“. Nadřazenost „rasy“ v lidských dějinách byla pro Hitlerův světonázor natolik ústřední, že nikdy nedovolil, aby mu nějaké to vědecké harampádí v jeho víře překáželo.

V tuto chvíli je ale třeba se na chvíli zastavit. Uvedli jsme několik příkladů německého antisemitismu, který předcházel nástupu Hitlera a nacistů coby politické síly. Snadné by tudíž bylo předpokládat, že existuje přímá nit vinoucí se od nenávisti k Židům před první světovou válkou až po třetí říši a holokaust. Že hrůza, která měla nastat, vlastně byla nevyhnutelná. Jenomže takový pohled by byl mylný, a to hned ze dvou důvodů. Zaprvé, navzdory radikalitě postojů se německým antisemitským stranám nedařilo přesvědčit zbytek obyvatelstva a nikdy nezískaly širší podporu. Podle jednoho sčítání bylo v říšském sněmu v roce 1893 pouze šestnáct zvolených zástupců za antisemitské strany a k tomu asi dvanáct dalších z jiných stran, kteří jejich názory tak či onak podporovali.28 Drtivá většina německých voličů – až 95 procent – se tedy rozhodně nechystala u volebních uren podpořit otevřeně antisemitské strany.

Co z těchto statistik samozřejmě nevyčteme, jsou latentní předsudky vůči Židům. Jistě by toho byla pořádná porce, vzhledem k tomu, že v Německu se po celá staletí udržoval antisemitismus křesťanského ražení, jak jsme mohli vidět. V tehdejší době však i mnoho jiných evropských národů mělo v sobě zakořeněnou určitou dávku antisemitismu. Druhý důvod, proč není dobré přeceňovat německý antisemitismus, je ještě hlubší: pokud byste žili na počátku 20. století a někdo by po vás chtěl, abyste udělali prognózu, která země přijde dřív nebo později s politikou vyhlazování Židů, je jen pramalá pravděpodobnost, že byste si zvolili Německo. Ve skutečnosti byste si nejspíš vybrali Rusko. Míra antisemitsky motivovaného násilí, kterým trpěli ruští Židé před první světovou válkou, byla skutečně hrozivá. Při pogromu (to samotné slovo pochází z ruštiny) proti kišiněvským Židům v dubnu 1903 byly zničeny stovky domů a obchodů a bylo zavražděno čtyřicet devět lidí židovského původu. Židé byli lživě a nesmyslně obviňováni, že zabíjejí křesťanské děti, aby jejich krev používali při přípravě chleba na svátek pesach. O dva roky později, v říjnu roku 1905, bylo v Oděse zničeno přibližně 1600 židovských domů a několik tisíc Židů bylo zabito nebo zraněno.29 Toto jsou jen dva příklady vražedných útoků na Židy v Rusku během zmíněného období – bylo jich ale ještě daleko více. Mezi lety 1880 a vypuknutím první světové války uprchly z Ruska celkem asi 2 miliony Židů – všichni hledali lepší a bezpečnější život. Ve stejném období nemáme o ničem podobném z Německa sebemenší zmínku. Němečtí Židé, kteří si přečetli o vražedných útocích, k nimž došlo v Oděse a Kišiněvě, nepochybně považovali za štěstí, že žijí v civilizované zemi, kde k takovým barbarským věcem nedochází.

Obtížnější je přesně zhodnotit Hitlerovy vlastní postoje vůči Židům před první světovou válkou. V letech 1908 až 1913 žil ve Vídni a byl obdivovatelem starosty Karla Luegera – zaníceného antisemity, který kdysi prohlásil, že židovská moc nad tiskem a kapitálem je totéž co „nejvražednější terorismus“ a že chce osvobodit křesťanský lid od „židovské nadvlády“.30 Rovněž věřil, že Židé jsou „největším nepřítelem německého lidu“.31 Je však diskutabilní, zda Hitler tehdy podobné názory sám sdílel. Jisté je, že se ve Vídni při prodeji svých obrazů nijak nezdráhal spolupracovat s židovskými obchodníky.32 Jak naznačuje jeden z předních odborníků na téma, možná že jednal při svých obchodech s Židy pouze pragmaticky a zatím do sebe vstřebával vídeňský antisemitismus.33 Zkrátka, zde se pohybujeme na nejisté půdě.

Není žádných pochyb, že Hitler se v první světové válce z celého srdce bil za německou věc a s vervou se chopil příležitosti se do konfliktu zapojit. V srpnu 1914 požádal o vstup do bavorského pluku, a tak se stal vojákem německé, nikoli rakouské armády. Hitler byl zanícený pangermán, a přestože se narodil jako Rakušan, považoval se především za Němce. Byl to statečný voják a obdržel Železný kříž prvního stupně. Za druhé světové války na kabátu nosil týž Železný kříž. Nezmínil však už, že to byl židovský důstojník Hugo Gutmann, který jej na vyznamenání doporučil.34

V roce 1916 nebyl průběh války pro Němce ani trochu příznivý. Na frontové linii nastala patová situace a obyvatelstvo doma strádalo nedostatkem potravin. Myšlenka na rychlé vítězství – na kterém stavěl své plány německý generální štáb – se nyní začala ukazovat jako čirá fantazie. Začal se hledat někdo, na koho by bylo možné hodit vinu za německé trable. Mnozí začali obviňovat Židy. Pruský ministr války tvrdil, že na jeho ministerstvo „neustále“ chodily stížnosti z řad „širokého obyvatelstva“, že se „velký počet mužů izraelské víry“ vyhýbá své povinnosti sloužit v první linii. To vyústilo do sčítání lidu, v jehož rámci se mělo zjistit, kolik Židů se ve skutečnosti účastnilo války. Výsledky tohoto průzkumu nikdy oficiálně nepronikly na veřejnost. Dodnes se nepodařilo vyvrátit podezření, že když německé úřady přišly na to, že z nashromážděných údajů jasně plyne, že němečtí Židé nesou svůj díl válečného břemene zcela srovnatelně se zbytkem obyvatelstva, výsledky raději utajily, spíše než že by Židy zbavili falešných, nespravedlivých obvinění.

Faktem bylo, že němečtí Židé narukovali do armády ve stejném poměru jako Nežidé. Avšak lživé pomluvy, že se jim různými způsoby dařilo vyhýbat se službě vlasti, přetrvaly. Například ve dvacátých letech 20. století noviny Der Schild uveřejnily nechutný pomlouvačný příběh, z něhož vyplynulo, že „v blízkosti frontových linií byla zřízena polní nemocnice pro Židy, skvěle vybavená nejnovějším lékařským vybavením a výhradně židovským personálem. Po osmi týdnech čekání zde byl ošetřen první pacient, který sem dorazil s bolestným sténáním, neboť mu na nohu spadl psací stroj.“36

Nebylo to poprvé v dějinách, co se Židé stali obětními beránky. Walther Rathenau, přední židovský průmyslník a politik, napsal v roce 1916 svému příteli prorocky: „Čím více Židů bude v této válce zabito [v akci], tím urputněji budou jejich nepřátelé dokazovat, že jeden vedle druhého seděli v týlu a vydělávali na válečných spekulacích. Nenávist poroste dvakrát, třikrát rychleji.“37

Noviny Ruhr-Echo hlásaly, že „rudá vlajka musí vítězně zavlát nad celým Německem. Německo se musí stát republikou sovětů a ve spojení s Ruskem odrazovým můstkem pro nadcházející vítězství světové revoluce a světového socialismu.“38 V dubnu roku 1919 vyhlásili revolucionáři v Bavorsku „republiku rad“. Komunisté v čele s Eugenem Leviném se pokusili vnutit Mnichovu radikální socialistickou politiku a konfiskovali bohatým jejich drahé byty, v nichž ubytovávali chudé obyvatelstvo. Nevyhýbali se ani násilí, aby dosáhli svých cílů – dne 30. dubna bylo zavražděno deset vězňů. V květnu 1919 pochodovaly Bavorskem pravicové polovojenské jednotky freikorps, vstoupily do Mnichova a komunisty porazily. A jejich odplata byla krvavá – za oběť padla více než tisícovka revolucionářů.

Mnoho významných komunistických revolucionářů bylo židovského původu. Vedlo to k tomu, že si mladí muži jako Fridolin von Spaun, kteří se přidali k freikorpsům bezprostředně po skončení první světové války, uvědomili, že není nic snazšího než ospravedlnit svůj antisemitismus tím, že jednoduše udělají spojnici mezi Židy a komunismem, bez ohledu na složitost reality. „Lidé, vyslaní do Bavorska, aby tam nastolili režim [sovětských] rad, byli téměř do jednoho Židé,“ říká. „Samozřejmě jsme také z Ruska věděli, že tamní Židé mají velmi vlivné postavení. V Německu tak postupně začal klíčit pocit, že bolševismus a judaismus mají k sobě velmi blízko.“39

Židům nebylo vyčítáno jen to, že se snaží vyvolat v Německu komunistickou revoluci. Rovněž se jim předhazovalo, že jejich vinou Německo prohrálo válku, že bylo svrženo staré politické zřízení v čele s císařem, že na jejich vrub jde souhlas s podmínkami nenáviděné Versailleské mírové smlouvy, že právě oni se významnou měrou podíleli na vládě výmarské republiky, na jejíchž bedrech spočívá vina za hyperinflaci na počátku dvacátých let 20. století.

Antisemité prohlašovali, že Židé mají údajně prsty ve všech těchto sporných otázkách. Připomínali například, že návrh ústavy Výmarské republiky je dílem židovského právníka Huga Preuße; že židovský politik Hugo Haase byl od roku 1917 předsedou Nezávislé sociálnědemokratické strany Německa; že další židovský státník Otto Landsberg odcestoval do Versailles jako ministr spravedlnosti a na poválečné mírové konferenci vyslyšel požadavky spojenců; a že židovský průmyslník Walther Rathenau během konfliktu nepracoval pouze na ministerstvu války, ale později sloužil jako ministr zahraničí ve vládě Výmarské republiky.

Všechna výše uvedené fakta jsou pravdivá. Nepředstavují však pravdu celou. Byla absurdní nejen představa, že by židovští státníci byli plně odpovědni za kolektivní rozhodnutí, ve kterých sehráli jen dílčí úlohu, ale také jakýkoli pokus o to „vinit“ tyto lidi z toho, že jako jednotlivci v kritické situaci selhali. Kupříkladu: třebaže je pravda, že se Hugo Preuß podílel na návrhu výmarské ústavy, konečná verze nebyla jeho dílem a obsahovala klauzule, jejichž autorem nebyl. Stejně tak už antisemité zapomněli zmínit, že když si Otto Landsberg ve Versailles vyslechl spojenecké požadavky, proti smlouvě se postavil s takovou rázností, že pak raději svou funkci složil. Pokud jde o Huga Haaseho a Walthera Rathenaua, oba byli zavražděni krátce po válce – Haase v roce 1919 a Rathenau roku 1922 – a tak stěží mohli nést odpovědnost za konkrétní nedostatky, které se následně dály v politice Výmarské republiky.

Předsudky však mají účinnost pouze tehdy, když se některá fakta zamlčí a jiná zase zveličí. A rozpoložení většiny Němců rozhodně nebylo takové, že by byli ještě ochotni kritickým rozumem zkoumat své emocionální reakce na děsivou situaci, v níž se právě ocitli. Miliony jich strádaly nedostatkem stravy, jenž nastal následkem spojenecké námořní blokády Německa – blokády, která trvala až do léta 1919. Byla to metoda, jak vyvíjet tlak na novou německou vládu, aby podepsala mírové podmínky. Němci také trpěli následky pandemie španělské chřipky, která vypukla v roce 1918, způsobila nesmírné utrpení a podlehlo jí obrovské množství lidí na celém světě. Přihlédneme-li ke všem těmto okolnostem – a ještě přidáme důvodné obavy z bezprostředně hrozící komunistické revoluce –, antisemitismus se pro mnohé stal nejjednodušším způsobem, jak vysvětlit utrpení, které je v takové míře postihlo. Theodoru Eschenburgovi bylo po skončení války čtrnáct let a vzpomíná si, jak si jeho otec zničehonic „osvojil rasový antisemitismus, který předtím neměl. Světová revoluce, světoví bankéři, světový tisk – všude plno Židů.“40

Právě na tomto pozadí, v kontextu prohrané války a nesmírné nespokojenosti, se na jihu Německa vynořila nová politická síla, Nacionálněsocialistická německá dělnická strana. Nebo zkráceně – nacisté.

2. Zrod nacistické strany

(1919–1923)

Nacistická strana by nevznikla bez hlubokých proměn politického prostředí v Německu. Nejenom že se německým antisemitům povedlo svalit na Židy ještě více problémů, než se jim to dařilo před válkou – jejich nenávist získala úplně nový rozměr.

Vůdce pangermánského hnutí Heinrich Claß nazval svůj útočný spisek z roku 1912 na židovské téma „Kdybych byl císařem“. Claß si to představoval tak, že změny, které požadoval, bude možné provést v rámci stávajícího politického zřízení, jehož hlavou je právě císař. V roce 1919 si však šlo už jen stěží představit, že by čelný antisemita nazval obnovený útok na Židy „Kdybych byl prezidentem Výmarské republiky“. Lidé už totiž vládu nepovažovali za prostředek, pomocí nějž by bylo možné hledat řešení židovského „problému“ – vláda se odteď stala součástí „židovské otázky“.

Uprostřed této všeobecné nespokojenosti se antisemitským skupinkám výborně dařilo. Nejvlivnější byl spolek Deutschvölkischer Schutz-und Trutzbund („Lidový [„ Völkisch “] německý svaz ochrany a vzdoru), založený v únoru 1919. Do roku 1922 měla organizace 150 000 členů a každý z nich podepsal její stanovy, v nichž se kromě jiného požadovalo „odstranění zhoubného a ničivého vlivu Židů“.1

Zejména Bavorsko se stalo živnou půdou pro celou řadu radikálních antisemitských skupin. Kupříkladu mnichovská společnost Thule ( Thule-Gesellschaft) požadovala od svých členů, aby každý z nich přísahal, že v žilách jeho nebo jeho manželky neproudí „žádná židovská nebo smíšená krev“.2 Jakmile uchazeči splnili tyto vstupní požadavky, už nic nebránilo, aby členové na sebe nechali působit vzletnou rétoriku jeho zakladatele – Rudolfa svobodného pána von Sebottendorffa. Když v listopadu 1918 německá armáda utrpěla definitivní porážku, jeho postoje nabraly neskrývaně apokalyptický směr. Prohlašoval, že nyní „vládne náš smrtelný nepřítel: Žid. Zatím nevíme, co z tohoto chaosu vzejde. Můžeme hádat. Přijde doba bojů, trpkého strádání, nebezpečná doba! My, kteří jsme se zapojili do tohoto boje, se do jednoho vystavujeme nebezpečí, protože nepřítel nás nenávidí onou nekonečnou nenávistí, židovské rase bytostně vlastní. Nyní je to oko za oko, zub za zub… Nyní, bratři a sestry, už není čas na hlubokomyslné projevy, na schůze a oslavy! Nyní přišel čas bojovat a já chci bojovat a budu bojovat! Bojujte, dokud na nebi vítězoslavně nevyjde svastika [symbol společnosti Thule]… Teď přišel čas mluvit o Německé říši, teď je čas říct, že Žid je náš smrtelný nepřítel…“3

Dalším předním členem společnosti Thule byl alkoholik, dramatik, básník a novinář, jenž právě překročil padesátku a jmenoval se Dietrich Eckart – muž, který bude mít pronikavý vliv na třicetiletého Adolfa Hitlera. Eckart byl přesvědčeným antisemitou. Nejznámější byla jeho adaptace Ibsenova Peera Gynta. Vyznění dramatu proměnil v tom smyslu, že z trollů učinil karikaturu Židů.4 V další ze svých her s názvem Familienväter vypráví Eckart příběh odvážného novináře, který se snažil rozkrýt korupční vliv Židů v médiích. Onen novinář napíše hru, v níž varuje veřejnost před židovským nebezpečím, ale Židé využijí své moci a způsobí, že hra končí neúspěchem. Souběh událostí doprovázející uvedení této Eckartovy hry by byl vlastně docela vtipný, nebýt pochmurného historického pozadí, na němž se to celé seběhlo: Eckartova hra o neúspěšném dramatikovi, jehož hra se kvůli Židům stala propadákem, byla rovněž propadákem – a Eckart z toho, dle očekávání, obvinil Židy.5 Pro Eckarta „židovská otázka“ byla „otázkou, která ve skutečnosti obsahuje všechny ostatní otázky. Nic na Zemi by nezůstalo ve skrytosti, kdyby člověk mohl vrhnout na toto tajemství světlo.“6 Dále napsal: „Žádný člověk na světě“ by Žida nenechal na živu, kdyby mu porozuměl: kdyby „náhle prohlédl to, čím [Žid] je a co chce, a hned v příští minutě by jej s výkřikem hrůzy zaškrtil“.7

Eckart byl stoupencem titěrného mnichovského politického uskupení, jež si říkalo Německá dělnická strana a bylo volně napojené na společnost Thule. A právě prostřednictvím této vazby si s Hitlerem vytvořil zvláštní pouto. Dne 12. září 1919 – bylo to týden předtím, než Hitler zaslal dopis, v němž rozváděl důvody svého antisemitismu – se v jedné mnichovské pivnici zúčastnil schůze této strany. Německá dělnická strana byla jedním z mnoha malých politických uskupení v Bavorsku na krajní pravici. Všechna do jednoho se držela téhož základního scénáře: němečtí vojáci válku prohráli, protože utržili „ránu do zad“ ze strany židovských kupčíků, již za kulisami tahají za nitky. Židé podnítili jak vypuknutí komunistické revoluce, tak vznik nenáviděné výmarské demokracie. Na schůzi si Hitlera povšiml předseda strany, vyučený zámečník Anton Drexler. Drexler rychle rozpoznal Hitlerovu schopnost vyjadřovat se pádnými a energickými slovy a naléhal na něj, aby se k nim přidal.

Během příštích několika měsíců měl však na Hitlerův vývoj největší vliv Dietrich Eckart. A byl to vlastně paradox. Eckart si na Hitlerovi cenil právě těch vlastností, kvůli nimž na mnohé své spolubojovníky za první světové války působil spíše jako „podivín“.8 Hitlerova nesnášenlivost, absence sociální inteligence, neschopnost vést běžnou konverzaci a jeho absolutní jistota, že on má vždycky pravdu – to vše byly podle Eckarta jasně pozitivní charakterové rysy. Eckart neotřesitelně věřil, že po porážce Německa je zcela na místě dát najevo pořádnou porci hněvu. A Hitler byl ztělesněný hněv. Tohle, v kombinaci s jeho extrémními náhledy na to, kdo nese za současnou situaci vinu, bylo přesně tím, co zmatené masy Mnichovanů potřebovaly slyšet. Hitler se tím, že sloužil ve válce jako obyčejný vojín, a přece si za statečnost vysloužil Železný kříž, především odlišoval od staré vůdcovské elity, která před svým národem tak hanebně selhala. „Masy musí být k smrti vyděšené,“ prohlásil Eckart. „Nemohu před ně postavit žádného důstojníka; lidé už k nim nemají žádnou úctu. Nejlepší ze všeho by byl dělník, který má správně prořízlou hubu… Není třeba, aby byl inteligentní; politika je ta nejhloupější záležitost na světě.“9 Tyto úvahy přivedly Eckarta k následujícímu proroctví, jež pronesl na Hitlerovu adresu: „Tento muž je budoucností Německa, jednoho dne o něm bude mluvit celý svět.“10

Hitlerův vztah k Eckartovi byl jedním z nejužších, jaký kdy dokázal navázat s jiným člověkem. Uctíval Eckarta bezmála jako hrdinu. Prohlásil, že když se s Eckartem poprvé setkal, byl „intelektuálně ještě kojenec. Co mě však utěšovalo, že ani u něj to všechno nevyklíčilo samo od sebe – že vše v jeho díle bylo výsledkem trpělivého a promyšleného úsilí.“11 Eckart „zazářil v našich očích jako Polárka“, líčil Hitler.12

Tato podivná dvojka – oplešatělý, předčasně zestárlý alkoholik a společensky neohrabaný válečný veterán – spolu ještě před Eckartovou smrtí v prosinci 1923 prožila mnoho roztodivných dobrodružství. Některé jejich údajné eskapády získaly časem až mytický nádech. Podle pozdějšího podání například měli v březnu 1920 letět lehkým letadlem do Berlína, aby se pokusili navázat styky s pravicovými revolucionáři. Ti zrovna při takzvaném Kappově puči svrhli legitimní vládu. Po cestě, při níž se svým letounem museli vzdorovat živlům a Hitler během ní zvracel přes bok letadla, přistáli v Berlíně. Eckart tam vystupoval v úloze podnikatele a Hitler předstíral, že je jeho asistentem. Aby jejich nové identity byly ještě věrohodnější, Hitler si nalepil falešný vous. Vydali se do hotelu Adlon, kde sídlil Wolfgang Kapp, vůdce tohoto krátkodechého puče. Docílili však jen toho, že jim Kappův tiskový mluvčí oznámil, že tam zrovna není. Eckart na tiskového mluvčího pohlédl a řekl Hitlerovi, že musí oba okamžitě opustit budovu – tiskový mluvčí byl totiž na první pohled Žid. Hitler to pak komentoval slovy, že v tu chvíli mu došlo, že Kappův puč musí selhat, neboť „šéf tiskového odboru Kappovy vlády… je Žid“.13

Tři týdny před touto údajnou neúspěšnou cestou do Berlína představila Německá dělnická strana – nyní přejmenovaná na Nacionálněsocialistickou německou dělnickou stranu (hovorově nacisté) – v pivnici Hofbräuhaus v Mnichově pětadvacetibodový stranický program. Bod čtyři programu, který z velké části sestavili Hitler a Anton Drexler, zní: „Státním občanem může být pouze soukmenovec (…) Žádný Žid proto nemůže být soukmenovcem.“14 Předposlední bod dále rozváděl antisemitskou politiku strany prohlášením, že nacistická strana „bojuje proti židovsko-materialistickému duchu v nás i mimo nás“.

Během několika následujících měsíců a let kázal Hitler o svém antisemitském světonázoru na nesčetných shromážděních a schůzích Nacionálněsocialistické německé dělnické strany. Prohlašoval, že „řešení židovské otázky je pro nacionální socialisty otázkou ústřední“ a že nacisté ji budou moct „vyřešit“ pouze použitím „hrubé síly“.15 Tvrdil také, že „Žid ničí a musí ničit, protože mu zcela chybí koncept aktivity, která buduje život společenství“16 a že „žádná spása nebude možná, dokud nebude zbaven vlivu a zneškodněn nositel rozkladu – Žid.“17 Hitler dokonce na Židy zaútočil kvůli tomu, že do Německa přinesli demokracii – „Demokracie není v jádru německá: je židovská“18 – a zopakoval tradiční antisemitskou fantasmagorii, že„ Židé jsou národem lupičů. [Žid] nikdy nezaložil žádnou civilizaci, i když civilizací zničil na sta. Nevytvořil žádné původní dílo, na které by mohl ukázat.“19

Hitler před svým obecenstvem zdůrazňoval, že nikdy nemůže existovat něco jako „dobrý“ Žid. Činy a úspěchy jednotlivců nelze mít za bernou minci. Podle Hitlera „je zcela irelevantní, zda je konkrétní Žid slušným člověkem, nebo není. Nese v sobě ty vlastnosti, které do něj vtiskla příroda, a nikdy se jich nemůže zbavit. A pro nás je škodlivý.“20 Podle Hitlerova názoru bylo rozhodnutí emancipovat Židy „začátkem blouznivého třeštění, protože,rovnost‘ byla dána,národu‘, který byl,jasně a rozhodně rasově odlišný‘“.21 Oficiální politikou Nacionálněsocialistické německé dělnické strany bylo, aby němečtí Židé byli zbaveni občanství. V článku z března roku 1921 pro Völkischer Beobachter  – noviny, které pro nacistickou stranu koupil s pomocí Dietricha Eckarta – zašel Hitler ještě dále a navrhoval, že Německo se může chránit rovněž vězněním Židů. „Je nezbytné zabránit tomu, aby Žid podrýval náš národ [ das Volk ],“ napsal, „v případě potřeby eliminováním jeho strůjců do koncentračních táborů. Stručně řečeno, náš národ musí být očištěn od všeho jedu, odshora až dolů.“22

Dokonce již v této rané etapě historie nacistické strany byl Hitlerův radikální antisemitismus do očí bijící. Zdaleka však z toho nutně neplynulo, že všichni, kdo do strany tehdy vstupovali, to činili proto, že měli na Židy stejně radikální názor. Pro některé, jako byl třeba Emil Klein, byly motivací především spíše deziluze z prohrané války a strach z komunistického převratu. „Patřil jsem k mladé válečné generaci,“ říká. „Sledovali jsme, jak jsou naši otcové povoláváni do zbraně. Když se vydávali do války ve Francii, viděli jsme je na nádražích ozdobené květinami. Viděli jsme plačící matky, které nechali doma.“23 Po porážce se jeho otec v roce 1919 vrátil domů a tehdy, „v době mnichovského kolapsu, jsme najednou zahlédli rudé vlajky. Protože komunisté napochodovali do města a celé ho zaplavili ve svých dodávkách a všem rozdávali letáky. A propagovali svou stranu a revoluci pod heslem:,Proletáři všech zemí, spojte se!‘“

Emila Kleina k antisemitismu přivedlo údajné propojení komunismu a židovství: „Tehdy jsem se touto otázkou hlouběji zabýval a zjistil jsem, že ti nahoře [v době mnichovské,republiky rad‘] byli hlavně židovští literáti – tedy, přinejmenším celá řada z nich. Po Bavorsku nadělalo mnoho zlé krve, že tón udávali Židé. A právě zde má původ označení,židovská republika‘.“ Posléze se Klein dostal pod vliv rétoriky nacistické strany, a tak ještě rozšířil pojetí svého antisemitismu. Dospěl k přesvědčení, že Židé nenesou zodpovědnost jen za komunismus, ale jsou také příčinou neduhů kapitalismu. Domníval se, že „boj proti Židům“, obsažený v programu nacistické strany, „nebyl namířen proti Židům jako takovým, ale proti nadnárodnímu finančnímu kapitálu, finanční moci Židů… Takže ne proti Židům jako jednotlivcům, ale proti kapitalismu, který má původ v židovstvu, tedy na Wall Street. Nikdy se nezapomnělo zmínit Wall Street.“

Hitler však udělal mnohem víc. Nejenže stoupencům nacistické strany vysvětlil, že za všechny problémy Německa nesou vinu Židé, nejenže kázal náboženství nenávisti – ale také nabídl naději. Načrtl vizi nového Německa, ve kterém zmizí třídní rozdíly a všichni „árijští“ Němci se spojí v jenom národním společenství. Emila Kleina přitahovala myšlenka, že nacistická strana „chce odstranit třídní rozdíly, kde na jedné straně byla dělnická třída, na další buržoazie a na další střední třída. Šlo o hluboce zakořeněné představy, které rozdělily národ na dvě části, a to byl pro mě důležitý bod, který se mi líbil… že národ musí být jednotný.“24

Jutta Rüdigerová, která se později stane přední postavou nacistické mládežnické organizace Der Bund Deutscher Mädel (Svazu německých dívek), také zatoužila po sjednoceném společenství Němců: „Skutečnost, že na prvním místě je rodina, poté rod, pak komunita, potom národ a následně Evropa, [to nebyl] nějaký mlhavý koncept, ale myšlenka založená na kořenech rodiny… Tento koncept přicházel se skutečně beztřídní společností bez jakýchkoli rozdílů, zatímco dosavadní mládežnická hnutí, a částečně to platí i pro skauty, se skládala převážně z gymnaziálních chlapců, děti z dělnické třídy byly zpravidla ponechány napospas osudu. Propojili jsme mladé dělníky a studující mládež do jednoho celku. Nebyl mezi nimi žádný rozdíl a nikdo se neptal,čím je tvůj otec?‘“25

Nadšení Rüdigerové pro myšlenku „beztřídního“ Německa lze výstižně zachytit pomocí jednoho jejího zážitku, který popsala už po nástupu nacistů k moci. „Bylo to krátce před Vánoci a všichni vybírali peníze, zejména v Den národní solidarity, jak se tomu tehdy říkalo.* A byli přítomni přední členové strany i ministři a průmyslníci. Stáli na ulici ve větru a dešti.“ Bohatý cizinec přistoupil k jednomu z německých průmyslníků a zeptal se, proč stojí na mrazu a žádá veřejnost o drobné, když mu stačí prostě jen „vhodit tisíc marek do plechovky“. Německý průmyslník se obrátil na Juttu Rüdigerovou a řekl jen: „Oni to vůbec nechápou.“

Bruno Hähnel, který vstoupil do nacistické strany počátkem dvacátých let, také cítil, že ho přitahuje myšlenka „národního společenství“ (v němčině Volksgemeinschaft). „Znamená to jednoduše, že v německé společnosti vždy existovaly dvě odlišné společenské vrstvy,“ říká, „buržoazie a proletariát. Aby bylo možné tuto propast překlenout, mělo být vytvořeno národní společenství. Tím se mělo zajistit, že intelektuálové i dělníci spojí své síly. Národní společenství bylo vyjádřeno známou průpovídkou [nacistické strany], a mám za to, že většina z nás ji znovu a znovu s oblibou používala:,Veřejný zájem je na prvním místě.‘ Proto také výraz, že jsme nebyli pouze nacionálními socialisty, ale národně smýšlejícími socialisty.“26

Jeden vysoký německý důstojník za války padl do britského zajetí. Britové si posléze jeho výroky tajně zaznamenávali. Ten tvrdil například: „Některé věci zůstanou navždy. Budou trvat stovky let. Kdepak silnice [postavené nacisty] – ty nejsou důležité. Co však přetrvá, je způsob, jakým byl organizován stát, zejména začlenění dělníka jako součást státu. [Hitler] pro dělníka vytvořil místo ve státě, což nikdo předtím neudělal… Tento princip, že každý pracuje pro společnou věc, myšlenka, že průmyslník je ve skutečnosti správcem kapitálu ztělesněného německou prací a ostatního kapitálu, zní tak jednoduše, a přece to nikdo předním nedokázal uskutečnit.“27

Důsledkem však bylo, že stoupenci nacistů tleskající představě „beztřídní“ společnosti současně podporovali myšlenku o něco zlověstnější. Hitler totiž učil, že tento nový „beztřídní“ život bude možný pouze tehdy, když budou ze společnosti „ryzích“ Němců vyloučeni lidé jiné „rasy“. „Řekli jsme si,“ prohlašoval Hitler, „že neexistuje taková věc jako třídy: ani nemohou existovat. Třída znamená kasta a kasta znamená rasa.“28 Hitler přijal za svou myšlenku, že „rasa“ je mezi všemi hodnotami hodnotou nejvyšší, a z toho mu pak také vyplynula představa „beztřídního“ Německa. Židé v důsledku toho představovali překážku pro takové Německo, ve kterém by všechny Němce spojoval nacistický ideál beztřídního světa. Byli to právě Židé, kdo bránil Němcům, aby se stali šťastným a prospívajícím národem. Pokud jejich „moc“ nebude nějakým způsobem potlačena, nelze počítat s nějakým pokrokem, nebude východisko z beznadějné situace. V projevu ze září 1922 Hitler shrnul, jak vnímá aktuální situaci Německa: „My v Německu jsme dospěli k tomuto závěru: šedesát milionů lidí chápe, že jejich osud leží v rukou několika desítek židovských bankéřů.“29

Nacistická strana nebyla jedinou organizací, jež měla ve štítě vetknut jak antisemitismus, tak ideály völkisch hnutí. Až na sedmdesát dalších uskupení, uvedených v německé ročence Völkisch na rok 1921, se domnívalo, že zbaví-li Židy německého občanství, bude das Volk zase vzkvétat.30 Jeden z nich, malá Deutschsozialistische Partei (Německá socialistická strana) se sídlem ve Francích v severním Bavorsku, v roce 1920 založila vlastní noviny. V jednom článku z jejich prvního vydání se jeho autor pokusil přetáhnout socialisty pro věc radikální pravice. Tvrdil, že zatímco levicově orientované strany hlásají, že „bojují proti veškerému kapitálu, dokonce i proti velkým židovským penězům pocházejícím z půjček“, ve skutečnosti je sponzorují Židé: „Opravdu si myslíte, že vám někdy Rothschildové, Mendelssohnsové, Bleichröderovi, Warburgovi a Cohnovi poskytnou svoje peněžní toky? Hlavně nevěřte takovém švindlu! Dokud jsou pokrevní bratři Mendelssohnů, Bleichröderů a Cohnů vašimi chlebodárci a dokud jsou vůdci vašich organizací v žoldu Židů, nepředstavujete pro lidi velkého kapitálu žádné nebezpečí. Dokud se sami nestanete vůdci, dokud máte v zádech temný cizácký stín, jste sváděni a klamáni. Temný cizák se zajímá toliko o svůj prospěch, ne o vás.“31

Autorem článku byl šestatřicetiletý učitel a veterán z první světové války, který v budoucnu sehraje přední úlohu při rozdmýchávání ohně antisemitismu v Německu. Jmenoval se Julius Streicher. Stejně jako Hitler i Streicher obdržel za války Železný kříž, ale na rozdíl od Hitlera se narodil jako Němec, ne jako Rakušan. Vyrůstal v okolí Augsburgu v jihozápadním Bavorsku. Tato oblast se během jeho dětství velmi proměnila. Zvýšil se zde počet obyvatel a do okresu přesídlilo také několik tisíc Židů. Svou nechuť k Židům Streicher podle svých slov dokázal vystopovat až k události, k níž prý došlo, když mu bylo pět let. Jeho matka tehdy v židovském obchodě pořídila jakousi látku a později vyšlo najevo, že materiál nebyl vůbec kvalitní. Streicherova matka se rozplakala a prohlásila, že je to typicky židovský podvod.32

Na podzim roku 1921 Streicher vstoupil do  Deutsche Werkgemeinschaft (Německé pracovní společenství) a jeho útoky na Židy získaly extrémnější a osobnější zabarvení. Tvrdil, že Židé v Norimberku odchytávají křesťanské děti a vraždí je, aby získali jejich krev pro pečení pesachového chleba – byly to tytéž fantazie o „rituálních vraždách“, které před téměř dvaceti lety pomohly rozpoutat pogrom v ruském Kišiněvě. Dne 5. září 1922 uvedl soudní přísedící u okresního soudu ve Schweinfurtu ve Streicherově rozsudku za „přestupek proti náboženství“, že Streicher „obvinil Židy z toho, že stále udržují zvyk rituální vraždy. [Streicher] se zmínil o Východu, kde kdysi bojoval ve světové válce jako důstojník, a vysvětlil, že lidé tam mluvili celkem otevřeně o židovských rituálních vraždách. Dodal, že v Německu každoročně kolem velikonočního období záhadně zmizí sto dětí, a ptal se:,Kam se tyto děti poděly?‘“33

V dalším projevu, který pronesl v roce 1922, Streicher uvedl, že by se nemělo považovat za zločin, pokud bychom „jednoho dne povstali a zahnali Židy do pekla“ a „dostali je za ty jejich lži“.34 Prohlašoval také, že bylo „prokázáno“, že Židé si „přejí neštěstí Němců“ a že „kdyby [německý] lid znal obsah tajných válečných smluv, vybil by všechny Židy“.35

Zatímco Streicherova rétorika u vybrané posluchačské skupiny zafungovala, jinde také nevyhnutelně musela vést ke střetu. Přinejmenším jedna schůze musela být zrušena poté, co rozohnil obecenstvo natolik, že se spolu pustili do křížku. Dokonce i vedení Deutsche Werkgemeinschaft Streichera za jeho vylomeniny kritizovalo. Každému bylo zřejmé, že jde o agresivního a potenciálně nebezpečného jedince, jenž je nenávistí k Židům a obecně cizím „rasám“ doslova posedlý. Avšak tohle byl přesně ten typ muže, kterého Hitler potřeboval v nacistické straně mít. Při vzpomínce na toto období téměř o dvacet let později Hitler poznamenal, že „více než jednou“ mu Dietrich Eckart řekl, že Streicher je „šílenec“. Ale, dodal Hitler, Eckart „vždy doplnil, že nelze doufat v triumf nacionálního socialismu, aniž bychom poskytli podporu mužům, jako je Streicher“.36

Koncem roku 1922 odcestoval Streicher do Mnichova a poprvé si vyslechl Hitlerův projev. Když byl po válce souzen před norimberským soudním tribunálem, tento svůj zážitek zde vylíčil: „Nejprve pomalu, sotva slyšitelně, pak stále rychleji a důrazněji a nakonec s ohromnou silou… Ve více než tříhodinové řeči, odhalující krásou inspirovaného jazyka, otevřel obrovskou pokladnici idejí. Každý člověk to pocítil: tento muž mluvil jako povolaný Bohem, mluvil jako posel z nebe v době, kdy hrozilo, že všechno pohltí peklo. A všichni mu rozuměli, ať hlavou, nebo srdcem, ať muž, či žena. Mluvil za všechny, za celý německý lid. Těsně před půlnocí jeho projev zakončil podněcujícím zvoláním: ‚Pracovníci, dělníci či úředníci! K vám se natahuje ruka německého lidového společenství srdce i činu.“37

Streicher nyní uvěřil, že jeho osudem je sloužit Adolfu Hitlerovi. Zdá se, že tehdy skutečně prožil něco jako svého druhu náboženskou konverzi. „Viděl jsem toho muže krátce před půlnocí,“ líčil v Norimberku, „poté, co mluvil asi tři hodiny, zalitý potem, šťastný. Soused mi řekl, že v jednu chvíli měl pocit, že kolem jeho hlavy vidí svatozář, a já jsem zažil něco, co přesahovalo běžnou zkušenost.“38 Krátce nato Streicher přesvědčil vlastní stoupence, aby se přidali k nacistické straně a podrobili se Hitlerovu vedení. V roce 1923 zahájil vydávání svého antisemitského listu Der Stürmer a této neslavně proslulé štvavé tiskovině šéfoval až do konce druhé světové války.

Někdy v této době Hitler přilákal do strany další členy, kteří se následně stali vůdčími osobnostmi nacistického hnutí. Ernsta Röhma, Hermanna Göringa, Hanse Franka, Rudolfa Hesse – všichni tito lidé a další se na počátku dvacátých let 20. století rozhodli Hitlera následovat. Někteří z nich byli mladí a okouzlující, ale muži jako Röhm a Göring, to byli drsní, otrlí a cyničtí váleční veteráni. Oba sloužili v důstojnické hodnosti a vyznamenali se při bitvách jako stateční velitelé svých mužů. Nyní, po porážce Německa, měli možnost uskutečňovat své cíle v bezpočtu politických stran, z nichž si mohli vybírat. Přesto se rozhodli podřídit se bývalému řadovému vojákovi, jehož jméno znělo Adolf Hitler.

Částečně to bylo proto, že na vlastní uši slyšeli, jak působivé je jeho řečnické umění. Na vlastní oči viděli, jak dokáže v zájmu své věci vábit další a další následovníky – právě jako to učinil s Juliem Streicherem. Ale stejně tak důležité bylo, že sdíleli Hitlerovu víru. Pokud jde o politické otázky, Hitler je nemusel přesvědčovat vůbec o ničem. To, co jim nabízel – z velké části prostřednictvím svých projevů –, byla kombinace pronikavosti vizí a příslibu, že zná radikální způsob, jak tyto vize přeměnit v realitu.

Nezbytnou podmínkou Hitlerova řečnického umu byla naprostá sebejistota. Detailně vysvětlil údajné důvody, proč se Německo nachází v takovém rozvratu, v němž se nachází, a poté publiku ozřejmil, jak se potíže bezpochyby napraví. Žádná debata, žádná diskuse. Hitlerova víra ve vlastní pravdu byla tak silná, že si podmanila všechno ostatní. Na shromáždění v Mnichově v roce 1923 ho pozoroval profesor Karl Alexander von Müller, jak kráčí na jeviště. Předtím se s nacistickým vůdcem setkal jednou nebo dvakrát v soukromých domech, ale ten muž před ním teď byl docela jiný Hitler. „Vyzáblý, bledý obličej zkroucený tak, jako by jím cloumaly vnitřní běsy,“ napsal poté profesor Müller, „z jeho vykulených očí šlehaly chladné plameny, jako by hledaly nepřátele, které je třeba porazit. Propůjčil mu snad tuto tajemnou sílu dav? Vyzařovala snad od něj k lidem v davu? Zapsal jsem si tehdy:,Fanatický, hysterický romantismus s brutální hlubokou silou vůle.‘ Upadající střední třída může tohoto muže nést, ale on není jedním z nich. Určitě pochází ze zcela jiných hlubin temnoty.“39

Mnoho lidí ve  völkisch hnutí toužilo po osobnosti, po tom, kdo nabídne pomocnou ruku a ukáže jim cestu ven z chaosu, který zuřil všude kolem. Jak napsal prorok hnutí Stefan George v roce 1907: „Muž! Čin! Volk a rada touží po Muži! Po činu!“40 Nyní se zdálo, že Hitler tento osud naplňuje. Jak říkal stoupenec nacistů Bruno Hähnel: „Naším cílem bylo, aby měl slovo silný muž, a my jsme takového silného muže měli.“41

Hitler se už brzy stal nesporným vůdcem nacistů a v interním sdělení, které napsal v lednu 1922, nastínil, kde předchozí vůdci völkisch hnutí udělali chybu. Byli inteligentní, ale „fantasticky naivní“ a „chyběl jim horoucí dech mladistvé národní energie“. Hitler se domníval, že toto hnutí potřebuje „impulzivní sílu tvrdohlavých polykačů ohně“.42 A právě takové muže našel ve Streicherovi, Röhmovi a Göringovi. Byli to přesně ti lidé, které potřeboval pro vybudování „strany boje a činu“, jak si svůj záměr pojmenoval.

Hitler tak nenabízel pouze rasistickou a antisemitskou vizi světa; nejen analýzu toho, proč Německo prohrálo válku a nyní na celé čáře prohrává i v době míru; nejen příslib „beztřídního“ národa. Nabídl také cestu vpřed, která byla vzrušující, nebezpečná a vypočítaná tak, aby byla lákadlem především pro mladé. „Staré strany svůj dorost cvičí především v prázdném tlachání,“ řekl v projevu z července 1922, „raději je cvičme, aby využívali svých fyzických sil. Říkám vám, že mladík, který si nenajde cestu na místo, kde se v případě krajní nouze nejopravdověji ztělesňuje osud jeho národa, studuje si filozofii a v dobách, jako je tato, leží zahrabán ve stozích knih nebo si hoví doma u krbu, to není německý mladík! Vyzývám vás! Připojte se k našim divizím bouře!“43

Téhož roku, 1922, se jedenadvacetiletý student zemědělské fakulty vysokého učení technického v Mnichově Heinrich Himmler snažil dát vlastnímu životu smysl. Přitom horlivě nasával mnohé z názorů extrémní pravice. Vulgární, pudový antisemitismus lidí typu Julia Streichera ho však příliš nevzrušoval. On namísto toho preferoval pseudovědecké rozbory obsažené v díle Houstona Stewarta Chamberlaina. O jeho Základech devatenáctého století napsal, že jde o knihu „objektivní“, jež není plná „nenávistného“ antisemitismu.44 Mladý Himmler se domníval, že dokáže jednat s konkrétními Židy profesionálním způsobem, a přitom mít stále na paměti, že z rasového hlediska jsou Židé trvalou hrozbou. Například v lednu roku 1922 popsal ve svém deníku setkání s jedním židovským právníkem. Vylíčil ho tam jako „mimořádně přívětivého a laskavého“ člověka, avšak: „nedokáže své židovství skrýt“, koluje mu totiž „v krvi“.45 Himmler měl také slova pochopení pro brutální nakládání s těmi Židy, které fanatičtí nacionalisté označili za přímé ohrožení Německa. Když se k němu v červnu 1922 dostala zpráva o zastřelení německého ministra zahraničí židovského původu Walthera Rathenaua, zapsal si: „Jsem rád… byl to darebák.“46

Jako jeden z mnoha těch, kdo se za první světové války nedostali do válečné vřavy, chtěl Himmler dokázat, že rovněž on může být odvážným bojovníkem. Když si v Mnichově vyslechl projev generála, který v roce 1919 bojoval v Pobaltí proti bolševikům, zapsal si do deníku: „Nyní už více než kdy jindy s jistotou vím, pokud bude na východě další tažení, přidám se. Pro nás je teď nejdůležitější soustředit se na Východ. Západ zvolna upadá. Musíme bojovat na Východě a usadit se tam.“47 Aniž to tušil, byla to prorocká slova. Heinrich Himmler se za druhé světové války stane hlavním organizátorem genocidy právě „na Východě“.

Himmler, jak vysvítá z jeho deníků, byl upjatým mladým mužem s potlačenými pudy, který si sám o sobě hodně myslel a měl problémy ve vztazích se ženami. Věřil, že patří k tomu „typu lidí“, kteří jsou „melancholičtí“ a „přísní“ a „jsou pro lidskou společnost nezbytní, ale kteří podle mého mínění jednoho dne přece padnou, pokud se včas neožení nebo nezasnoubí, protože živočišná stránka člověka je v nás přespříliš silná “.48 Také se domníval, že „cílem, jejž by měl mít každý člověk“, je „být čestným, upřímným a spravedlivým mužem, který se nikdy nestydí ani nebojí, a to je těžké“.49 Stejně jako v případě mnoha dalších jeho současníků i Himmlerův profesní růst byl narušen ekonomickými problémy, jež s sebou přinesl rok 1922. Doufal, že po složení zkoušek ze zemědělství zůstane na vysoké škole v Mnichově a bude studovat politické vědy. Místo toho však do podzimu roku 1922 nastoupil do firmy na výrobu umělých hnojiv. Tato změna životní dráhy byla téměř jistě způsobena hyperinflací, která tehdy nabývala na síle a jež ztížila rodičům ze střední třídy financování studia jejich dětí. Himmler se dosud s Adolfem Hitlerem nesetkal, ale jeho intelektuální obzor a postoje i okolnosti jeho života ho již předurčily k tomu, aby Hitlerovo poselství v jeho uších nezůstalo oslyšeno.

V těchto počátečních letech se Hitler a jeho strana považovali především za revolucionáře. Žili v revolučních časech – vzpomeňme na komunistická povstání v Berlíně a v Mnichově v roce 1919 i na pravicový Kappův puč roku následujícího. A do roku 1922 byl Hitler připraven o násilí jako o cestě k moci nejenom hovořit, byl připraven vést do boje své vlastní polovojenské jednotky – úderné oddíly neboli Sturmabteilung (SA). Úderné oddíly, jejichž příslušníci byli původně členy „gymnastické a sportovní“ sekce strany, jak si eufemisticky říkali, měli za úkol chránit stranická shromáždění a také se zabývali mlácením politických odpůrců.

V říjnu 1922 najal Hitler vlak, který měl odvézt kolem 800 příslušníků nacistických úderných oddílů do Coburgu na severu Bavorska. Byla to oblast, jejíž obyvatelstvo ve velké míře podporovalo levici. Jeho cílem bylo vyvolávat v Coburgu střety; a uspěl – jeho úderné oddíly v ulicích bojovaly se socialisty a ve finále se prohlásily za vítěze. Po podobných akcích byla skutečná podstata nacistické strany jasná všem.

Hitlera, stejně jako všechny revolucionáře v dějinách, ani trochu nezajímalo, zda jeho myšlenky uspějí u volebních uren. Nemusel si lámat hlavu, zda má nebo nemá nacistická politika podporu většiny Němců, jako kupříkladu jeho touha zbavit Židy německého občanství – a to pro něj bylo jedině dobře, protože neexistoval jediný důkaz, že by většina Němců takovou radikální myšlenku podporovala. Musíme mít stále na paměti, že nacisté byli dosud jen okrajovou stranou, proti níž se stavěla významná uskupení, opovrhující jejich antisemitskými a rasistickými názory. Studie vzorců volebního chování ve vnitrostátních volbách na počátku dvacátých let odhalila, že většina Němců hlasovala pro strany, které s antisemitskou politikou naopak nesouhlasily.50 Nemělo by se zapomínat ani na to, že bylo mnoho Němců, například Josef Felder, pozdější poslanec říšského sněmu za sociální demokracii, kterými Hitlerova slova otřásala. Vzpomínal, jak jednou, zkraje dvacátých let, poslouchal jeden z Hitlerových antisemitských výpadů a okomentoval to slovy „doufejme“, že se Hitler „nikdy nedostane k moci“.51

V roce 1922 se však Hitlerovi a jeho následovníkům zdálo, že na obzoru vidí příznivá znamení naznačující, že by jejich revoluce mohla uspět. V témže měsíci, kdy Hitler vedl své úderné oddíly do ulic Coburgu, jiný revolucionář, Benito Mussolini, sledoval pochod svých černokošiláčů na Řím s cílem vyvolat vládní změnu. Do konce října téhož roku se Mussolini stal předsedou italské vlády. Mezitím v Německu vrcholila hospodářská krize, když začátkem roku 1923 vstoupily francouzské a belgické jednotky na německé území a obsadily Porýní. Nebylo žádným překvapením, že okupace – důsledek toho, že Německo nezaplatilo reparace – byla nesmírně nepopulární. Vyšlo najevo, že vláda Výmarské republiky nedovede ochránit vlastní hranice. Po této krizi se počet členů nacistické strany více než zdvojnásobil a do listopadu jich bylo asi 55 000. Byl to jeden z prvních signálů, že jde o hnutí, jemuž jdou katastrofy vysloveně k duhu.

V Bavorsku se stal generálním komisařem s diktátorskými pravomocemi Gustav von Kahr. Hitler nyní doufal, že donutí Kahra a německé jednotky rozmístěné v Bavorsku, aby podpořily nacisty a další pravicové polovojenské jednotky při pochodu na Berlín. To, co zafungovalo Mussolinimu v Itálii, by nyní, jak se Hitler domníval, mohlo projít i nacistům v Německu. Nacistické úderné oddíly přerušily schůzi, kterou Kahr pořádal 8. listopadu večer v pivnici Bürgerbräukeller v Mnichově, a následujícího dne pochodovaly ulicemi města. Mnozí z těch, kteří v budoucnu sehrají významnou úlohu v řadách nacistické strany, včetně Himmlera (který se dosud s Hitlerem osobně nesetkal), Göringa a Streichera – do jednoho oddaných revolucionářů –, se zúčastnili tak-zvaného „pivního puče“. Při pochodu Mnichovem se nacisté a jejich stoupenci na rohu Feldenherrnhalle a Odeonsplatz v centru města střetli s policií. Zazněly výstřely a toho dne přišlo o život šestnáct nacistů a čtyři policisté.

Celá tato epizoda byla od samého začátku chybně koncipovaná. Když dal Hitler v pivnici Bürgerbräukeller Kahrovi nůž na krk, ten slíbil, že jejich puč podpoří. Jakmile se však dostal z jejich rukou, Kahr se od nacistů distancoval. Hitler si chybně vyložil potenciální ochotu pravicových bavorských autorit podpořit jeho revoluci a neměl žádný záložní pohotovostní plán, po kterém by mohl sáhnout, kdyby revolucionáři skončili osamoceni. Navzdory tomu všemu však tuto ponižující porážku dokázal proměnit v propagandistický triumf.

V únoru 1924 byl Hitler zatčen a postaven před soud. S vědomím toho, že do puče se zapletly i samotné bavorské autority – právě díky počáteční Kahrově podpoře získané v pivnici Bürgerbräukeller –, Hitler využil soudní síň jako pódium, na němž měl příležitost vykřičet do světa své politické přesvědčení. Prohlásil o sobě, že se stane „ničitelem marxismu“ a že se ani zdaleka neprovinil „velezradou“, pouze chtěl v Německu nastolit takové podmínky, které „by nám umožnily zbavit se železného sevření našich nepřátel“.52 Hitler svých činů nelitoval. Naopak – vypadal, že je na ně pyšný.

Hitler byl shledán vinným z velezrady – vzhledem k důkazům proti němu nebyl žádný jiný verdikt ani možný. Ale soud k němu byl shovívavý. Soudce Georg Neithardt byl jednou z mnoha předních osobností bavorského establishmentu, která s cíli nacistů souzněla. Výsledkem bylo, že Hitler dostal nejlehčí možný trest – pět let vězení. A ještě se dalo dobře očekávat, že ho propustí ve zkušební lhůtě, dlouho předtím, než si odsedí trest celý.

Na této epizodce je významná skutečnost, že při každém pokusu porozumět počátkům nacistické strany coby revolučního antisemitského hnutí není ani tak podstatný charakter Hitlera jako osobnosti – ačkoli i ten hrál bezesporu svou úlohu. Klíčová byla právě zhoubná souhra okolností, která pro něco takového v Bavorsku vůbec vytvořila podmínky. Jestliže nebudeme brát v potaz bouřlivou atmosféru oněch let, je pak obtížné pochopit, jak mohl být v civilizovaném státě tolerován vzestup takové bizarní a nesourodé skupinky násilníků.

Němci se v letech bezprostředně po první světové válce potýkali s celou řadou obtíží, v jejichž důsledku často zápasili doslova o holou existenci. Hyperinflace rozvrátila jejich úspory, administrativa Výmarské republiky se tváří v tvář zahraničním intervencím jevila jako impotentní – zvlášť velkým ponížením bylo obsazení německého území v Porýní francouzskými a belgickými jednotkami. A hrozbou nadále zůstávali též komunističtí revolucionáři. Zdálo se, že demokracie toho nepřinesla mnohem víc než pořádnou dávku chaosu. Nacistická strana se nijak neštítila veřejně se dopouštět násilných činů. Tak si paradoxně nacisté mohli dovolit o sobě prohlašovat, že nabízejí cestu ke stabilitě. Výsledkem bylo, že je podporovala jen nepatrná menšina Němců – a v této fázi to byla skutečně jen nepatrná menšina.

Nakonec Hitler v době obrovského utrpení nabídl útěchu a východisko. Jako by v podtextu jeho projevů zaznívalo k posluchači: „Poslyš, žádný z těchto problémů není tvoje chyba.“ V následujících měsících, když si bude odpykávat svůj trest odnětí svobody, rozpracuje šířeji své oblíbené téma, a sice kdo podle něj stojí za všemi problémy Německa – a proč.

* Svaz německých dívek, spolu s dalšími, pořádal sbírku pro Winterhilfswerk des DeutschenVolkes (Zimní pomoc německého národa), jehož vrcholem byl Den národní solidarity.

3. Od revoluce k volebním urnám

(1924–1933)

Hitler si odpykal trest ve vězení v Landsbergu, jen necelých 50 kilometrů západně od Mnichova. Landsberg byl Festungshaft neboli pevnost, což znamenalo, že ubytování bylo pohodlné a pro návštěvy nebyly tak přísné restrikce. Jeden tehdejší sympatizant nacistů později poznamenal, že když přišel navštívit Hitlera, měl pocit, že „vešel do lahůdkářství“. Přišel totiž na to, že jeho obdivovatelé přinášeli nacistickému vůdci množství „šunky, klobás, dortů, bonboniér a mnoho dalšího“.1

V tomto příjemném prostředí, v kruhu mnoha svých „kamarádů“, kteří se také účastnili puče, Hitler sepsal knihu Mein Kampf (Můj boj). Ačkoli je Mein Kampf napsán neobratným stylem a vyznačuje se autorovou zálibou ve zveličování, najdeme zde cenné vhledy do Hitlerova světonázoru. Kniha není návodem na uspořádání holokaustu – Hitler zde nepopisuje plán na vyhlazení Židů. Rozkrývá především povahu vlastního antisemitismu. S daleko větší zevrubností, než najdeme v kterémkoli z jeho předchozích výroků, vysvětluje, proč nenávidí Židy. Byla to nenávist, na kterou máme z dnešní perspektivy tendenci nahlížet jako na produkt mysli tak hluboce zakořeněné v předsudcích, že to až atakovalo hranice šílenství.

Židovská tematika v knize naprosto převažuje. Pravděpodobně nebudeme příliš přehánět, když shrneme, že „Žid“ byl tmelem, díky kterému celý Hitlerův světonázor držel pohromadě. V tomto smyslu hrál Hitlerovi jeho koncept Žida do karet téměř dokonale, až se za tím zdál být kalkul. Hitler se totiž domníval, že „velký vůdce“ by měl „boj“ vést „pouze proti jedinému nepříteli“.2 Částečně to bylo kvůli tomu, neboť „vnímavost velké masy je velmi omezená, schopnost porozumění malá, zapomnětlivost však velká“.3 Hitler přišel na to, že Židy lze vhodně využívat v politické taktice, když je bude spojovat s každým problémem, před nímž Německo stálo. To by nás však nemělo činit slepými před realitou – Hitler totiž skutečně věřil v hrozbu, kterou Židé představují. „Nebylo neřádstva v jakékoli formě, žádná nestydatost, především v kulturním životě, na nichž by se nepodílel alespoň jeden Žid,“ napsal v  Mein Kampfu. „I když se řízlo do takového nádoru opatrně, našel se Židáček jako červ v hnijícím těle, často zcela oslněn náhlým světlem.“4

V  Mein Kampfu se Hitler pokusil nastínit nejen ucelenou představu toho, jak funguje svět, ale také způsob, jakým se od jeho mládí vyvíjel jeho vlastní život. Již jsme se dotkli faktu, že panuje řada nejasností, do jaké míry zastával antisemitské názory už za svého pobytu ve Vídni. V  Mein Kampfu však jednoznačně prohlašuje, že své destruktivní názory na Židy si utvářel právě na základě svého působení v rakouské metropoli. Ve Vídni prý podle svých slov Židy nenáviděl z mnoha důvodů. Židé byli špinaví: „Že se nejednalo o žádné milovníky vody, to bylo vidět už na jejich zevnějšku, i když člověk přimhouřil obě oči.“5 Byli mazaní: „Někdy jsem trnul. Co víc obdivovat – jejich hbitý jazyk, nebo umění lhát.“6 Podíleli se na obchodu s bílým masem: „Poměr Židů k prostituci a k obchodu s děvčaty se dal studovat ve Vídni tak, jako snad v žádném západoevropském městě, snad s výjimkou francouzských přístavních měst.“7 A stáli za politickou ideologií, kterou nejvíce opovrhoval: „Židovské marxistické učení odmítá aristokratický princip přírody.“8

Hitler napsal, že „čím více se s Židy přel“, ve snaze přesvědčit je o „zhoubnosti jejich marxistického šílenství“, „dosáhl … jen opaku“. Ale problém spočíval v tom, že „ať člověk zaútočil na takového apoštola kdekoli, v ruce zůstal medúzovitý sliz. Ten tekl mezi prsty, aby se v příštím okamžiku zase spojil dohromady.“9 Hitler sám sebe během svého pobytu ve Vídni vylíčil jako politického agitátora, kterého při hádkách s Židy „rozbolel jazyk a ochraptělo mu hrdlo“. Tomu tvrzení šlo stěží uvěřit, neboť se dosud nepřihlásil nikdo s tím, že se takové podobné diskuse účastnil. Není však těžké pochopit, proč chtěl Hitler vytvořit tento obraz svého předválečného já. Důvod je ten, že to, co vytvořil v  Mein Kampfu, byla mytická báchorka – skoro napodobenina pseudonáboženského traktátu. Fáze prozření, jak je vylíčil, postupují v jasném a logickém sledu. Ve Vídni jako mladý muž začal nenávidět Židy s fanatickou silou, protože pochopil nebezpečí spojená s jejich „rasou“. Během první světové války se dozvěděl o způsobu, kterým Židé, pohodlně si užívající v německé otčině, sabotují statečné vojáky v první linii. S koncem války jej konečně osvítilo jeho poslání: „Rozhodl jsem se – stanu se poli-tikem.“10

Skutečnost byla hodně odlišná. Během svého pobytu ve Vídni a ve službě v německé armádě zůstal osamělou postavou na okraji. O politickou kariéru tehdy nejevil sebemenší zájem a nezdálo se ani, že by trávil hodiny a hodiny tím, že se s Židy přel o sporných otázkách. Koneckonců už věděl, na jakou dráhu se chce vydat – toužil se stát umělcem. Ani bezprostřední následky války jej podle všeho nepřiměly – v rozporu s tím, co prohlašoval v  Mein Kampfu  – projevit byť jen nepatrnou touhu po politické dráze. Nepřidal se k polovojenským freikorpsům, ale zůstal v armádě. Teprve v létě 1919, poté, co byl přidělen na práci ke kapitánu Karlu Mayrovi, veliteli vojenského Informačního oddělení v Mnichově, se zdá, že jej k politice cosi pohnulo. Tehdy poprvé otevřeně projevil náznak zájmu.

Potíž je, že Hitler, tak jak se jeví z jeho skutečné autobiografie, příliš velký hrdina nebyl. Ve skutečnosti byl jako většina lidí, semlet událostmi, nad nimiž neměl kontrolu. Nebýt vypuknutí první světové války, pravděpodobně by zůstal umělcem, který se protlouká, jak může, a své obrazy je kdykoli připraven prodat židovským obchodníkům. Kdyby byla válka nedopadla tak, jak dopadla, téměř jistě by se nikdy na politiku nedal. Hitler však byl dost chytrý, takže mu došlo, že žádný jeho potenciální následovník neocení jeho skutečnou osobní historii. Musel o sobě tudíž začít rozšiřovat, že jeho osudem je velikost. Nezbývalo mu než hlásat do světa, že to on je pánem nad událostmi, ne naopak.

To je v kontextu holokaustu důležitý moment: znamená to, že nelze vysvětlovat zločin argumentem, že Hitler byl nějak předurčen k jeho spáchání. I když je pravda, že pronikavá nenávist k Židům se u něj vyvinula ještě předtím, než se pustil do psaní Mein Kampfu, zdá se, že skutečným spouštěčem této emoce byl způsob, jakým bylo v listopadu 1918 poraženo Německo. To vše pak dalece umocněno politickými a hospodářskými poměry, jež zavládly v Bavorsku v letech bezprostředně po válce. Tyto okolnosti také vysvětlují, proč tak mnoho lidí začalo náhle hltat jeho proslovy. Před válkou, to Hitlera nikdo poslouchat nechtěl, když mezi svými známými rozkřikoval své názory na umění. Teď když promluvil o politice, najednou se mezi naslouchajícími utvořilo vzájemné pouto, neboť spolu sdíleli stejné základní emoční nastavení – i předsudky.

Hitler však před svými stoupenci v žádném případě jen nepapouškoval jejich názory, které již měli. Jeho antisemitismus a rasismus byly natolik extrémní, že tím dával svým stoupencům legitimitu, aby vlastní nenávist ještě rozšířili a vyostřili. Napsal-li do  Mein Kampfu emočně nabytou větu typu: Žid „je a zůstane typickým parazitem a cizopasníkem, šíří se stejně jako škodlivý bacil, jakmile k tomu najde příznivou živnou půdu“,11 učinil tak také proto, aby mezi svými následovníky posunul hranice jejich již existujících antisemitských názorů. Radikalizoval tak i latentního či „umírněného“ antisemitu. Mnohem obtížnější by pro něj bylo antisemitismem nakazit dospělého člověka, který podobné předsudky neměl zažity. Jak napsal Aldous Huxley: „Propagandista je člověk, který usměrňuje již existující proud. V zemi, kde není voda, kope nadarmo.“12

Notoricky známé je Hitlerovo nejradikálnější prohlášení o Židech v  Mein Kampfu. „Pokud by na začátku války a v jejím průběhu,“ píše, „bylo jednou dvanáct nebo patnáct tisíc těchto hebrejských národních ničitelů vystaveno smrtelným plynům, stejně jako je v poli museli nadarmo snášet sta tisíce našich nejlepších německých dělníků ze všech vrstev a profesí, bylo by naopak pro budoucnost zachráněno snad i milion nejcennějších Němců.“

Celé to působí jednoznačně. Hitler prohlašoval, že Židé měli být během první světové války zplynováni. Bylo by však chybou z toho vyvozovat, že do budoucna nutně plánoval, že podobný osud stihne všechny Židy. I když nemůžeme nahlédnout do Hitlerovy mysli a poznat jeho nevyřčené úmysly, můžeme s jistotou říct, že v tuto chvíli veřejně nehájil vyhlazení všech Židů. Ve svém prohlášení o „smrtícím plynu“ hovořil o konkrétním počtu Židů, o nichž se domníval, že sabotovali válečné úsilí. Nic nenasvědčovalo tomu, že by chtěl, aby tento osud stihl celé židovské rodiny, že by jeho cílem bylo hromadně Židy vyvraždit. Hlavní politickou linií nacistické strany zůstávalo pronásledování Židů, chtěli je zbavovat německého občanství – a toto taky předpokládal do budoucna, na tom se zakládaly ostatní Hitlerovy komentáře v  Mein Kampfu.

Mezi názory, které vyjádřil o Židech v  Mein Kampfu, a tím, co mělo přijít v budoucnu, však přímá příčinná souvislost jistě existovala. Domníval se totiž, že Židé, skrývající se v týlu, záměrně sabotovali šanci Německa na vítězství v první světové válce. Byl tudíž rozhodnut, že už nikdy nedostanou příležitost něco takového zopakovat. „Tato zločinecká rasa má na svědomí dva miliony mrtvých [z první] světové války,“ řekl v soukromém rozhovoru dne 25. října 1941, dva roky po vypuknutí druhé světové války, „a nyní již stovky tisíc dalších…“14 S myšlenkou, že z první světové války bylo třeba vyvodit přímočarou „lekci“ a že je tak možné legitimizovat holokaust, se setkáme později.

Představu, že Hitler v době, kdy psal Mein Kampf, měl v úmyslu zavést opatření vedoucí k vyhlazení všech Židů, je obtížné podpořit. To však neznamená, že by už v tomto období neměl někde v hloubi mysli zasutou myšlenku, že by vlastně nebylo tak špatné, kdyby prostě zmizeli. Kdyby měl v době psaní Mein Kampfu možnost stisknout tlačítko, pomocí něhož by všichni Židé na světě zmizeli – bez jakýchkoli dopadů na něj nebo na nacistickou stranu –, pak by ho jistě byl stiskl. Není to totéž, jako by už měl na stole plán na zabíjení Židů. Jen jeho nenávist k Židům byla tak intenzivní, až ohlušovala.

Hitler se v  Mein Kampfu vynasnažil, aby pro základní ospravedlnění svého antisemitismu využíval odkazy k tradičním křesťanským předsudkům vůči Židům. Řekl, že věří, že „[jedná] v duchu všemohoucího Stvořitele: tím, že [brání] Židovi, [bojuje] za dílo Pána.“15 Dva roky předtím byl při projevu v Mnichově ve svém odkazu ke křesťanství ještě otevřenější. „Můj cit jako křesťana mi ukazuje mého Pána a Spasitele jako bojovníka,“ prohlásil v dubnu 1922. „Ukazuje mi muže, jenž kdysi v osamění, obklopen hrstkou následovníků, rozpoznal Židy v tom, čím skutečně byli, a který – Bůh mi buď svědkem! – tím největším nebyl coby trpící, ale coby bojovník.“16

Skutečnost, že se Ježíš narodil jako Žid, byla pro nacisty podle všeho nepříjemná. Se stále větší velkorysostí se však přijímala teze Houstona Chamberlaina, že Ježíš možná nebyl židovského, ale árijského původu. Tak se šlo s touto obtíží popasovat. Ve své knize Der Mythus des 20. Jahrhunderts (Mýtus 20. století) nacistický teoretik Alfred Rosenberg Chamberlainovu myšlenku rozvinul. Navrhoval vytvoření takzvaného „pozitivního křesťanství“ – ustavení křesťanské církve bez „židovského“ vlivu, přičemž Ježíš v jeho pojetí pochází z nordických předků.

Hitlerův vlastní postoj ke křesťanství však byl složitější, než se na první pohled zdálo. Zatímco v roce 1922 výslovně prohlásil, že je „křesťanem“, stojí za tímto výrokem téměř jistě kalkul a cynismus. Musel si být totiž dobře vědom, že kdyby otevřeně řekl, že nevěří v Boha, riskoval by, že si odcizí mnoho svých stoupenců. Vždyť také prohlásil: „Potřebuji bavorské katolíky i pruské protestanty, aby vybudovali velké politické hnutí. Zbytek přijde později.“17

Je výmluvné, že o dva roky později, když Hitler psal Mein Kampf, už se o tom, že by byl křesťanem, ani slůvkem nezmínil. Místo toho učinil dvojznačné prohlášení, že jedná v souladu se „všemohoucím Stvořitelem“ a bojuje za „dílo Pána“. Křesťané, kteří si to přečetli, by předpokládali, že dotyčným „Pánem“ myslí Ježíše, ale Hitlerova slova mohla také znamenat, že věřil v jakéhosi nekřesťanského boha-stvořitele, který nechává lidské bytosti, aby si na Zemi řešily své vlastní problémy, a že v této jeho víře neexistoval žádný posmrtný život kromě života národa. Na základě jeho následných výroků o křesťanství je tento výklad mnohem přesvědčivější. Později například kritizoval „mírnost a mdlost“ křesťanství.18 V roce 1941 Goebbels napsal, že Hitler „nenávidí křesťanství, protože zmrzačilo veškeré ušlechtilé lidství“.19 Neexistují důkazy o tom, že by Hitler skutečně věřil v Ježíšovo božství nebo ve Vzkříšení nebo v některý z dalších klíčových principů křesťanské víry. Namísto toho opatrně poukazoval na to, že „po dobu mnoha tisíciletí neexistoval žádný jednotný koncept Boha“.20

Veškerá ideová náplň argumentace v  Mein Kampfu, kromě této jediné zmínky o „všemohoucím Stvořiteli“, byla protináboženská. Pro Hitlera nebylo tím, co určuje podstatu světa, náboženství, ale rasa. Židé byli nebezpeční pro to, kým byli jako takoví o sobě, z podstaty své rasy. V  Mein Kampfu napsal, že „celá existence“ Židů „ je vybudována na jedné obrovské lži, totiž že se u nich jedná o náboženské bratrstvo, zatímco se to točí kolem jedné rasy!“21

„Jediným“ důvodem úpadku kultur bylo podle něj mísení různých ras a „výsledný úpadek rasové čistoty“. Hitler si osvojil myšlenku Houstona Chamberlaina, tvrdil, že Židé si žárlivě střežili čistotu vlastní krve – „Žid si skoro nikdy nebere křesťanku“.22 Proto jsou obzvláště nebezpeční. Rozhodujícím bojem lidstva tedy je boj mezi dvěma rasově nejčistšími národy – Árijci a Židy. Na tomto místě je třeba zmínit, že nic z této argumentace se nezakládalo na pravdě: němečtí Židé byli ve skutečnosti jednou z nejasimilovanějších židovských komunit v Evropě.

Pro to, co mělo teprve přijít, byly důležité dva další motivy, které Hitler nastínil v  Mein Kampfu. Prvním byla přitažlivost, kterou pociťoval k myšlence zachování čistoty „rasy“. Tento nápad přinesli teoretikové „rasové hygieny“. Tohoto cíle se mělo dosáhnout kontrolou porodnosti – dozorem nad tím, kdo smí a kdo nesmí plodit děti. „Požadavek,“ píše, „aby bylo defektním lidem zabráněno v plození dalších defektních potomků, je požadavkem nejzdravějšího rozumu a znamená ve svém soustavném provádění nejhumánnější počin lidstva.“23 Druhým bylo Hitlerovo přesvědčení, že je třeba získat více půdy pro německý lid. Jedině pak bude národ vzkvétat. Výslovně uvádí, kde by se tento „životní prostor“ ( Lebensraum) měl nacházet. „Pakliže však dnes v Evropě hovoříme o nové zemi a půdě,“ píše, „musíme v první řadě myslet na Rusko a jeho okolní podmaněné státy.“24 Kromě toho však v prostoru Sovětského svazu, po němž Hitler tak bažil – například kvůli úrodným půdám sovětských republik Bělorusko a Ukrajina –, žilo také obrovské množství Židů. Pokud tedy měl někdy Hitler usilovat o svůj deklarovaný záměr, konfrontace jak se Sovětským svazem, tak s Židy byla nevyhnutelná.

Kniha Mein Kampf je dílo dalekosáhlého významu. Jednoznačně se v ní rozkrývají stěžejní pilíře Hitlerova myšlenkového světa. Najdeme v ní všechno: Židy představující obrovskou hrozbu; ústřední postavení rasy; důležitost dohledu nad plozením; nezbytnost, s níž si Německo musí na Východě vydobýt „životní prostor“. Obsah knihy byl tak explicitní, že to působilo, jako by se Hitler držel pravidla pod svícnem bývá největší tma a své radikální myšlenky předložil očím všech. Jak napsal jeho první životopisec Konrad Heiden, skutečně se ukázalo, že „neexistuje účinnější metoda utajování než ta nejširší publicita“.25

Co byste v  Mein Kampfu nenašli, byla sebemenší zmínka o plánování či realizaci pivního puče. Přesto šlo o událost, která rozšířila známost Hitlerova jména po celém Německu a byla tím pravým tématem, jež mohlo zaručeně zaujmout jeho čtenáře. Existoval však prostý důvod, proč chtěl Hitler zabránit tomu, aby se znovu dostaly na přetřes události z Mnichova z listopadu 1923. Když v roce 1924 seděl ve své pohodlně zařízené cele v Landsbergu, nemohl si být jist, kdy přijde propuštění ve zkušební době. Jakmile pak k propuštění došlo, potřeboval navázat spolupráci s bavorskými úřady, aby znovu vybudoval nacistickou stranu a začal uskutečňovat její politiku. Proč riskovat, že si znepřátelí vlivné mnichovské osobnosti tím, že bude jmenovat ty z nich, jež působily v administrativě a byly do počátečních fází puče zapojeny? Potenciálně by je tím mohl i veřejně znemožnit! Daleko výhodnější bylo nechat celou tuhle záležitost u ledu. Z toho plynulo jediné: Hitler musel kalkulovat tak, aby názory, které vyjádří v  Mein Kampfu, nijak nerozladily bavorské úřady, aby to nestálo cestě jeho obnovené politické kariéry.

Do podzimu roku 1924 Hitler doufal, že mu bude brzy povoleno opustit vězení. Úředníci působící u bavorského státního zástupce se však proti této myšlence postavili. Připomněli soudu, že Hitler podnítil revoluci a nikdy nad svými činy nevyjádřil lítost. Kromě toho byl odsouzen k pěti letům vězení a odseděl si dosud ani ne rok.26 Jeho předčasné propuštění však podpořila řada vlivných osobností. Například guvernér landsberské věznice Otto Leybold napsal nadšenou zprávu, ve které tvrdil, že Hitler se během svého uvěznění stal „bezpochyby zralejším a klidnějším“, a že je „mužem mnohostranné inteligence, zejména v otázkách politického myšlení a v jeho myšlení najdeme mimořádnou vůli a přímočarost“. Leyboldova zpráva také naznačovala, že její autor si byl vědom nejen toho, že Hitler psal Mein Kampf za mřížemi, ale také znal obsah této knihy: „Plně se věnuje psaní své knihy, která se má objevit na veřejnosti v příštích několika týdnech. Obsahuje jeho autobiografii spolu s úvahami o buržoazii, židovství a marxismu, o německé revoluci a bolševismu a o nacionálněsocialistickém hnutí ve spojitosti s událostmi, které vedly k 8. listopadu 1923.“27

V dalším hlášení, napsaném v prosinci 1924, byl Leybold ještě důraznější a napsal, že Hitler si „obzvláště zaslouží podmínečné odpuštění zbytku trestu“.28 Bavorský ministr spravedlnosti Franz Gürtner s tímto posouzením situace souhlasil a Hitler byl dne 21. prosince 1924 propuštěn. Na Gürtnerovu velkorysost nikdy nezapomněl. Po nástupu nacistů k moci sloužil Gürtner Hitlerovi jako říšský ministr spravedlnosti.

Poté, co se Hitler dostal z Landsbergu, učinil dvě zásadní rozhodnutí. Jedno se týkalo budoucí strategie, kterou použije ke svržení Výmarské republiky. Rozhodl se usilovat nyní o moc demokratickými prostředky. Poznamenal k tomu: „Jestliže ovšem jejich přehlasování potrvá déle, než kdybychom je porazili, tak aspoň výsledek bude zaručen jejich vlastní ústavou.“29 Druhé bylo rozhodnutí o Židech. V létě roku 1924, kdy ještě pracoval na  Mein Kampfu, jej sdělil svému „kamarádovi“: „Je pravda, že jsem změnil svůj názor na způsob boje proti Židům. Uvědomil jsem si, že jsem až dosud byl příliš mírný. Při práci na své knize jsem dospěl k poznání, že v budoucnu bude třeba přijmout nejtvrdší prostředky boje, aby bylo možné dosáhnout vítězství. Jsem přesvědčen, že jde o zásadní problém nejen pro náš lid, ale pro všechny národy. Neboť Židé jsou zhoubou světa.“30

Hitler po propuštění na svobodu přišel na to, že se politické klima v Německu změnilo. A vůbec ne v jeho prospěch. Spojenci se prostřednictvím Dawesova plánu dohodli na restrukturalizaci německých dluhů a také na ukončení okupace Porýní. Američané zajistili, aby bylo možné Němcům půjčovat peníze, což jim pak pomohlo splácet spojencům reparace. V důsledku toho se Spojené státy staly význačnějším hráčem v prostoru evropského hospodářství než v minulosti a jakékoli finanční problémy, s nimiž se Američané budou potýkat, budou mít mnohem větší dopad i na Evropu – jak se ukáže o pět let později, až dojde ke krachu na Wall Street a následné Velké hospodářské krizi. Na konci roku 1924 se ale zdálo, že z nejhoršího je Německo podle všeho venku. Došlo ke stabilizaci měny a Gustav Stresemann ve funkci ministra zahraničí vedl četná jednání se západními spojenci, při kterých usiloval o normalizaci vztahů s nimi – proces, jehož výsledkem bude podepsání locarnských dohod v roce 1925. Při volbách do říšského sněmu v prosinci 1924 došlo k masivnímu poklesu podpory extremistických stran. Samotní komunisté zaznamenali úbytek voličských hlasů o 17 procent.

V půli dvacátých let 20. století tak oba svazky Mein Kampfu spatřily světlo světa, který měl už docela jiné zájmy a zůstával vůči nim netečný. Prodejnost knihy byla mizerná. Do roku 1929 se prodalo nějakých 15 000 výtisků druhého dílu. Částečně to bylo kvůli tomu, že zkrátka nebyla dobře napsaná – známý je Mussoliniho výrok, že kniha je tak nudná, že ji nebyl s to dočíst.31 Ale důvodem bylo také to, že v době, kdy se kniha dostala na pulty knihkupectví, opadl zájem o samotného Hitlera.

Avšak předsudky vůči Židům, jimž se dostávalo tak halasné podpory v letech bezprostředně po válce, nemohly být jen tak snadno vymýceny. Arnon Tamir, německý Žid, který ve dvacátých letech chodil do školy ve Stuttgartu, si pamatuje, že jeho učitelé „nikdy nevynechali jedinou příležitost, aby neutrousili nějaké pohrdavé poznámky vůči Výmarské republice. A republika byla do značné míry ztotožňována s Židy.“ Vzpomíná: „Už jako malý chlapec jsem si zažil, co to znamená antisemitismus. V první řadě mi rodiče vtloukali do hlavy, jak se má chovat židovské dítě, aby příliš nevyčnívalo.“ Když byl ještě malým chlapcem, jeden kamarád „vyzradil“ jeho židovský původ ostatním dětem z party. „Jako dítě mi připadalo obzvláště bolestivé, když se můj takzvaně nejlepší kamarád přidal na stranu ostatních a sborově pak na mě všichni křičeli:,Židovské prase, zbabělé židovské prase!‘ nebo nějaký jiný výraz z živočišné říše. Velmi rychle jsem se naučil, že jsem jiný a chápu věci odlišně, a pak, když jsem přišel s pláčem domů, mi otec řekl:,Nenech si to nikdy líbit, když tě otravují, vrať jim to!‘ Důsledkem bylo, že jsem co pár dní přicházel domů zkrvavený od rvaček a s roztrhaným oblečením, ale začal jsem se bránit. Měl jsem akorát tu smůlu, že jsem byl jediným Židem na poměrně reakčním gymnáziu. Byli tam učitelé, kteří možná nebyli vyslovení antisemité, a jeden z nich, bývalý generálmajor se zjizvenou tváří, mi řekl:,Ano, v mém pluku byli slušní a odvážní Židé.‘ Ale znělo to, jako by tím chtěl říct, že v jiných plucích nebo mezi Židy, které neznal, byli vlastně už jen zbabělci a lidé nepoctiví. Tehdy to nějak neustále prosakovalo odkudsi z hlubin na povrch, takže nás tímhle smýšlením po kapkách krmili. A kvůli těmto poznámkám a ještě i dalším připadalo mým spolužákům, že já se od nich nějak liším.“32

Když se Arnon Tamir v Berlíně snažil uvést v soulad svůj život Němce a současně Žida, nějakých 515 kilometrů severovýchodním směrem zápasil Eugene Leviné se spoustou stejných emocí. S otcem sdílel stejné jméno a v Německu té doby to bylo jméno nechvalně proslulé – anebo proslulé, to záleží na vašem úhlu pohledu. Eugen Leviné starší byl jedním z židovských vůdců komunistické revoluce z Mnichova roku 1919 a dostal se před popravčí četu těsně poté, co freikorps znovu získal kontrolu nad městem. Byl zastřelen. Pro jeho syna to bylo nesnadné dědictví, které si s sebou musel nést: „Učili mě, abych pochopil, že se tváří v tvář smrti zachoval velice statečně – on ve skutečnosti vykřikl:,Ať žije světová revoluce!‘ Jako malý chlapec jsem celé té věci nerozuměl, jen jsem věděl, že tohle jsou slova, která musíte říct, když vás budou chtít zastřelit – a přeříkával jsem si ta slova pravidelně:,Es lebe die Weltrevolution!‘ [Ať žije světová revoluce]. A také jsem stále častěji přemýšlel nad tím, jestli bych měl dostatek odvahy, kdyby mě postavili ke zdi, aby mě zastřelili. Když jsem byl malý chlapec, často jsem si opakoval tuhle hru: postavil jsem se ke zdi, otočil se a představoval si přitom, že mě teď mají zastřelil, protože jsem si vštípil, že vůbec nejdůležitější je nebát se a umírat statečně. A nějak jsem jako chlapec dospěl k závěru, že až ten den přijde, všechno bude v pořádku a že to zvládnu. Za svých mladých let jsem věřil, že čestný člověk dříve či později musí umřít – buď na barikádách, nebo že ho postaví ke zdi.“33

Matka Eugenovi vyprávěla příběhy o svém dětství v Rusku. Jak její rodina seděla v noci schoulená ve svém domě se zhasnutými světly a kolem zatím pochodovaly tlupy antisemitů a hledaly Židy, které by mohly napadnout. „Komunismus však tomu všemu měl učinit přítrž,“ říká Eugene; „Za komunismu byli Židé jednoduše jednou národnostní menšinou a oficiálně neexistoval žádný antisemitismus.“

Za dětství stráveného v Německu dvacátých let 20. století se Eugene kvůli svému židovskému původu dostával do určitých potíží. Čas od času ho ve škole šikanovali, ale protože trénoval box, dokázal se ubránit. „V Německu to bylo šťastně strávené dětství. Mám rád němčinu. Mám rád německé umění, miluju německou poezii, mám rád německé písně. Měl jsem spoustu kamarádů… Myslím tím, ovšemže, antisemitismus tam byl, ale kdybyste řekli většině Němců:,Poslyšte, budete mít vládu, která zavraždí šest milionů Židů,‘ řekli by:,Ne, ne, ne, ne. Toto je civilizovaná země,‘“ shrnuje.

„Ne snad,“ dodává, „že by se všichni Němci mohli přetrhnout, aby vůči Židům projevili nějakou laskavost, ale mezi jednotlivci byste našli spoustu vzájemné náklonnosti a sympatií.“ Řada lidí, s nimiž se setkal, rozlišovala mezi svou nenávistí k domnělému „mezinárodnímu židovskému spiknutí“ a mezi konkrétními jednotlivci židovského původu, se kterými se setkávali v každodenním životě: „Někteří lidé si do jisté míry uvědomovali, že když nenávidíte,Židy‘, není to proto, že nenávidíte konkrétní jednotlivce, jen se domníváte, že,Židé‘ jsou ti zlí – protože ukřižovali Ježíše Krista, prohráli válku a spáchali všemožné další zlé věci. Ale konkrétní Žid může být v pořádku. V jedné ze škol, do které jsem chodil, byl jeden nacista a ten mi říkal:,Opravdu bys měl být jedním z nás,‘ a já na to:,Podívej, nemůžu, jsem Žid.‘ [Potom] řekl – a mnoho Židů podobná slova rovněž slýchalo –,My nemyslíme vás. Slušní chlapíci jako vy to budou mít v novém Německu dobré.‘ Koneckonců, to, že musím být slušný Žid, jsem prokázal už tím, že jsem vstoupil do šermířského klubu, nemůžu tedy být tak zlý.“

Eugene Leviné si vzpomíná, že dokonce někteří příslušníci nacistických úderných oddílů měli židovské přítelkyně – podobné tvrzení může působit tak trochu bizarně. Ne zas až tolik, když si však připomeneme, že ve dvacátých letech měl Joseph Goebbels – který se později dostal do nejužšího Hitlerova kruhu a hořel nadšením pro holokaust – také přítelkyni židovského původu. Goebbels, jenž do nacistické strany vstoupil roku 1924, chodil s jednou učitelkou jménem Else, která měla židovskou matku. Tvrdil, že Else miloval, a říkal o ní, že je „dobrá a krásná“. Rovněž si však dělal starosti kvůli jejímu původu a do deníku si zapsal: „Židovský duch v části Elsiny povahy mě často mučil a deprimoval.“34 Zásadní problém pro něj ve vztahu k ní spočíval v tom, že byla „smíšené krve“.35

Na Goebbelsově vztahu s Else bylo mimořádné zejména to, že k ní byl citově připoután právě v období, kdy se upevňoval jeho vlastní antisemitismus. Krátce poté, co ztroskotal pivní puč v Mnichově, Goebbels napsal, že „Židé jsou jed, který zabíjí tělo Evropy“, a ta chce „vrazit“ Židům „pěstí do tváře“.36 V dubnu roku 1924 byl jedním ze zakládajících členů uskupení, které podporovalo nacisty v jeho rodném městě v Porýní. Jejich první schůzi zcela ovládla diskuse o „antisemitských idejích“. Poté Goebbels napsal: „Jsem na národní [ völkisch ]straně: svými instinkty i svým rozumem nenávidím Žida. Nemůžu ho vystát a z hloubi duše ho nenávidím.“37 O několik týdnů později už ale píše o Else, že je to „drahé a dobré dítě. Trochu nudné. Ale je to loajální, pracovitá služtička. Člověk se na ni může spolehnout a ona mu úplně ve všem vyjde vstříc.“38

Skutečnost, že Goebbels mohl mít v hlavě dvě protichůdné myšlenky – nenáviděl „Židy“, a přesto miloval ženu židovského původu – je názornou ukázkou reality, v níž žil i Eugene Leviné: někteří nacisté neváhali na abstraktní rovině Židy pohrdat, přesto jim záleželo na konkrétním jednotlivci židovského původu takříkajíc z masa a kostí. Jak říká Bruno Hähnel, který byl ve dvacátých letech příslušníkem úderných oddílů, „měl jsem příbuzné, kteří byli Židé, a setkávali jsme se na rodinných srazech. Měli jsme velmi vřelý vztah s dvěma židovskými bratranci.“39 Nic z toho však nebránilo Brunovi Hähnelovi – a jak se zdá, ani Josephu Goebbelsovi – stát se oddaným nacistou.

Goebbelsova cesta k nacismu je také poučná. Dobře totiž ilustruje, jakou klíčovou úlohu pro růst široké lidové podpory krajně pravicových politických uskupení sehrála politická a ekonomická situace. Nemáme po ruce žádné důkazy, že by Goebbels byl před koncem první světové války zvlášť zapáleným antisemitou. Když válka skončila, bylo mu jednadvacet let, kvůli chromé noze přitom nemohl sloužit v armádě. Následkem zdravotního hendikepu při chůzi viditelně kulhal. Protože mu tak bylo znemožněno, aby se stal vojákem, pokračoval v akademické dráze. Vedoucím jeho diplomové práce byl Žid – profesor Max von Waldberg. To však Goebbelsovi podle všeho nijak nevadilo. Zlom v jeho životě nastal v roce 1923, když Francouzi obsadili Porýní. Narodil se v městečku Rheydt na západě Porýní a v roce 1923 žil doma se svými rodiči. Byl bez práce, trpěl jako miliony dalších lidí v době hyperinflace a politického chaosu a teď ještě opovrhovaný nepřítel obsadil jeho vlast; jako mnoho dalších hledal někoho, na koho by mohl svalit vinu za to, co se děje. A snadný cíl našel v Židech.

Když se Goebbels začetl do Hitlerových projevů, dospěl k závěru, že právě nacistický vůdce může být oním zachráncem, kterého Německo potřebuje. V březnu 1924 napsal, že je pro něj Hitler „osvobozujícím“ člověkem, neboť jeho charakter je „naprosto čestný a poctivý. To se v našem světě stranických zájmů vyskytuje jen zřídka…“40 O tři dny později dodal: „Hitler je nadšený idealista. Muž, který německému lidu přináší novou víru. Četl jsem jeho projev, byl povzbudivý a nesl se až ke hvězdám. Cesta vede z mozku do srdce… Židovská otázka nemůže být vyřešena, pokud člověk nebude tvrdý a přísný a neoblomný.“41

Je příznačné, že Goebbels byl Hitlerem uchvácen dlouho předtím, než se s ním setkal tváří v tvář. Slova Hitlerových projevů na papíře ho stačila přesvědčit o jeho hodnotě, protože na Goebbelsově cestě k nacismu sehrály úlohu emocionální stránka stejně jako racionalita. Rozhlížel se kolem sebe a pídil se po někom, kdo nese zodpovědnost za problémy Německa. Dospěl k závěru, že jsou to Židé. Posléze v Hitlerovi objevil někoho, kdo jeho nenávist nejprve posílil a poté ještě rozšířil.

Když se Goebbels v srpnu 1924 ve Výmaru účastnil krajně pravicového shromáždění, zbývalo mu v hlavě ještě dost rozumu na to, aby rozpoznal, že někteří sympatizanti jsou mírně řečeno poněkud zvláštní. Jedno setkání s Juliem Streicherem mu stačilo, aby dospěl k názoru, že je to „fanatik se záludnými rty“ a „možná poněkud patologický“.42 Goebbels však zůstával věrný své věci a o čtyři měsíce později, když byl Hitler propuštěn z Landsbergu, si zapsal: „Adolf Hitler je volný! Nyní se můžeme odtrhnout od poněkud zaostale vypadajících völkisch lidí a být znovu opravdovými nacionálními socialisty. Heil, Adolfe Hitlere! Nyní opět věříme ve vítěznou sílu této myšlenky.“43

Teprve v červenci 1925, kdy se Goebbels zúčastnil dalšího shromáždění ve Výmaru, se poprvé setkal s Adolfem Hitlerem. Ten zážitek spatřit ho osobně na vlastní oči pro něj byl téměř ohromující. „Výmar, to bylo doslova vzkříšení,“ zapsal si do deníku. „Den, na který nikdy nezapomenu. Jsem stále jako ve snu… Jaký hlas. Jaká gesta, jaká vášeň. Přesně tak, jak jsem ho chtěl mít.“44 Goebbels, ten muž, který později napsal slova „Světová válka je tady, nevyhnutelným důsledkem musí být zničení Židů“45, byl naprosto uchvácen.

• • •

Takový Goebbels se sice k Hitlerovi mohl stavět pozitivně, jak jsme ale viděli, drtivá většina Němců jeho postoj nesdílela. V polovině dvacátých let se zdálo, že se Německu začíná dařit a nacistická strana působila jako bezvýznamná, excentrická partička na okraji politického spektra. Bylo by však chybou toto období vývoje nacistické strany přejít bez povšimnutí. Důvod je ten, že způsob, jakým během těchto let Hitler nastavil rozhodovací procesy v rámci stranické elity, nám otevírá pohled na to, jak bude jeho vedení fungovat v období „konečného řešení židovské otázky“.

Klíčové je, že to léto 1925, kdy Goebbels vyslechl onen Hitlerův projev, nacisté nebyli normální politickou stranou. Byli „hnutím“ pod vedením jediné osobnosti a ta svou legitimitu odvozovala především z toho, jak charismaticky působila na své stoupence. „Nyní vím, že muž, který stojí ve vedení, je rozený vůdce,“ zapsal si Goebbels do svého deníku v červenci 1925. „Jsem připraven obětovat tomuto muži vše. V dobách, kdy je toho nejvíce potřeba, dávají dějiny lidem ty největší muže.“46 Tato představa, že by se členové nacistické strany měli podřídit svému Führerovi (vůdci), protože pro to byl nějakým způsobem předurčen prozřetelností dějin, byla tedy ústřední stranickou ideou dlouho předtím, než se nacisté dostali k moci.

Je však omyl se domnívat, že by Hitler ve straně rozhodoval o všem a do detailu určoval politickou strategii. Skutečně, pokud si byl jist, že jeho podřízení bezezbytku přijali jeho vůdcovský princip, mohl dlouhou dobu užívat překvapivě nediktátorské metody. Například v roce 1925 měl Goebbels velmi odlišný postoj k Sovětskému svazu, než zaujímal Hitler. V článku pro Völkischer Beobachter z listopadu 1925 Goebbels napsal, že by bylo mylné paušálně považovat bolševismus pouze za dílo Židů. Bolševismu je třeba spíše rozumět jako jedné z možných cest k nastolení spravedlivější společnosti v Rusku. Takové názory se Hitlerovi neposlouchaly dvakrát příjemně. Když se pak ale oba sešli na stranické schůzi, nacistický vůdce se ke Goebbelsovi pořád choval přátelsky.47

Začátkem roku 1926 patřil Goebbels v rámci strany ke skupince, která prosazovala hlubší změny. Tato frakce, vedená předním bavorským nacistou Gregorem Strasserem, který tehdy působil v severním Německu, vedla kampaň za to, aby strana nastoupila „socialističtější“ linii. V tomto bodě však zašli příliš daleko – Hitlerovi to připadalo, že Strasser s Goebbelsem zpochybňují jeho autoritu, což by nikdy nepřipustil. Na konferenci v Bamberku v únoru 1926 však na toto téma nevyvolal diskusi. Namísto toho se s touto hrozbou vypořádal tak, že přednesl dvouhodinový projev, ve kterém jejich myšlenky vyvracel. Zopakoval, že „bolševismus je židovské spiknutí“ a že mezi „přirozené spojence“ Německa nepatří Rusko, nýbrž Itálie a Británie.

Goebbels byl zdrcen. „Snad jedno z největších zklamání v mém životě,“ zapsal si do deníku. „Už Hitlerovi nevěřím absolutně. To je to nejstrašnější: vzal mi vnitřní oporu. Jsem jen poloviční … Zoufám!“48 Ale Hitler, který velice rychle rozpoznal cenu, jakou má Goebbels pro nacistickou věc, si pospíšil, aby upokojil jeho zraněné ego. Pozval ho do Mnichova, umožnil mu využívat jeho auto a řidiče, osobně s ním trávil čas a chlácholil ho. Velmi všeobecně, užívaje příjemných, lichotivých slůvek, také hovořil o své vlastní vizi Německa. Tím znovu vzbudil Goebbelsovo nezřízené nadšení. „Miluji ho [Hitlera],“ následně si zapsal do deníku. „Všechno promyslil… Skláním se před větším, politickým géniem!“49

Hitlerovi se podařilo odvrátit Goebbelse, kterého si zjevně vážil, pryč od politiky, s níž nesouhlasil, a vmanévrovat ho zpátky do pozice, kdy si mohl být jist jeho nezpochybnitelnou podporou. Navíc toho dosáhl, aniž by mezi nimi došlo k větší rozmíšce. Hitler nikdy nespílal Goebbelsovi přímo. Nikdy se ho nepokusil v debatě nějak ošálit. Manipuloval s Goebbelsem tak, že nejprve jeho názor zkritizoval a pak na něj zapůsobil plnou vahou své osobnosti. Toto není obraz, který o Hitlerovi jako vůdci běžně převládá mezi lidmi. Pokud si o Hitlerovi někdo udělal obrázek převážně z jeho projevů zachycených ve starých černobílých týdenících a z jejich nepřátelského tónu, nutně se pak musí domnívat, že to byl výbušný, hrubý a agresivní šéf. Jak ale dobře ukazuje tento incident, dokázal lidi rafinovaně směrovat tam, kam potřeboval. A nejenom to: jeho jednání s Goebbelsem dobře ilustruje, že Hitlerovou prioritou vždy bylo především zajistit, aby u jeho podřízených nikdy nedošlo ke zpochybnění jeho vlastní, konečné autority. Drobná politická práce ho zajímala mnohem méně. Svou pozornost upínal k co nejširší „vizi“ Německa, které chtěl vybudovat. Svým následovníkům tak mohl dát volnou ruku, aby se sami postarali o konkrétní, specifické postupy, jak této vize dosáhnout v praxi. Následně tyto postupy pak sám mohl opravovat, pokud se realizace výrazně rozcházela s metodou, kterou sami vymysleli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holokaust.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.