KALIBR

Joy Ellisová

ČTVRTÝ PŘÍTEL

KALIBR

THE FOURTH FRIEND

Copyright © 2017 by Joy Ellis

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-242-7731-8

VĚNOVÁNÍ

Pro Snowy.

S láskyplnou vzpomínkou na dobrou přítelkyni

Doreen Wellsovou

leden 1937 – červenec 2017

Prolog

Carter McLean pozoroval okénkem v letadle obrovský kumulonimbus. Pilot je ujistil, že bouřkou proletí bez obtíží. Důvěřoval mu, necestoval s ním poprvé.

Náhle letadlo prudce kleslo, až se mu zhoupl žaludek. A najednou kolem nich nebylo nic, jen šedivý mrak a déšť, který bušil do okna. Ocitli se v jádru bouřkové oblačnosti.

Carter měl příval adrenalinu rád. Nikdy si nevybíral snadnější cestu a v posledních letech se jako člen protidrogové jednotky kriminální policie dostal přesně tam, kde to měl nejradši – do první linie. Se zachmuřeným úsměvem si utáhl bezpečnostní pás a připravil se na nepříjemné natřásání.

Kdyby tušil, že se letadlo přibližně za třicet vteřin zřítí, rozhodně by se nechoval tak bohorovně.

Zvuk motoru se zničehonic změnil – ten pravidelný hukot jako by se rozlomil a teď připomínal spíš kašlání. Carter vyhlédl do lijáku za oknem. Zamračil se, spatřil něco, co nechápal. Stromy? Přitiskl si ruce na uši. Letadlo se opilecky nahnulo k jedné straně, pak jako by vykřiklo. Vylekanému pasažérovi vyprahlo v ústech. Ohlédl se na své čtyři nejlepší přátele. Ještě před chvílí probírali Rayovu chystanou rozlučku se svobodou a následnou svatbu. Teď z jejich tváří vyzařovalo zděšení. Pochopili, co se děje.

Carter nepanikařil, spíš si připadal podvedený. Ve svých šestatřiceti byl zdravý a v kondici. Měl ještě všechny zuby, husté vlasy. Konec se zdál krutě předčasný.

Zvuky v kabině začaly znít dutě, zpomalily a rozléhaly se. Když došlo ke kontaktu se zemí, nebyl to jeden náhlý náraz. Šestimístný letoun Piper Seneca sebou škubal a trhal, řítil se po nerovném povrchu. Pak se s ohlušujícím skřípěním urvalo jedno křídlo a vzápětí se letoun zabořil čumákem do země. Ocas to vyhodilo vysoko do vzduchu a pasažéři uvnitř se sesypali ke kokpitu.

Carter se nemohl pohnout. Netušil proč a neměl chuť to zjišťovat. Chvíli jako by se jen vznášel v tom děsivém tichu. Vnímal chlad a znepokojivý klid. Neslyšel nic, než jak mu zvoní v uších.

Ležel bez hnutí, snad hodiny, snad dny. Dokud v troskách kokpitu nezačala prskat a jiskřit změť obnažených drátů. Čas něco podniknout.

Zaúpěl. Zkusil se pohnout a zjistil, že ho něco přišpendlilo k zadní straně pilotova sedadla. Chvíli trvalo, než pochopil, že je to Jackův těžký trup, který ho drtí a vymačkává mu vzduch z plic.

Pokusil se zpod přítelova nehybného těla vysunout. Vzápětí vykřikl, do prsou se mu jako nelítostný spár zaťala ostrá bolest. Než se bezpečnostní pás urval, zřejmě mu zpřerážel žebra. Pomyslel na ty dráty, které pořád syčely jako zapálená prskavka. Bylo mu jasné, že se musí dostat ven, a to zatraceně rychle. Se sténáním se mu přece jen podařilo zpod Jacka vysoukat.

„Kluci…?“ Vážně to pronesl on? Připomínalo to spíš hlas nějakého starce. „Hej, kluci? Jste v pořádku?“ Čekal.

„Kristepane!“ Kabinou se rozlehl hlas Toma Hollanda. „To jsi ty, Cartere?“

Zavřel oči a oddechl si. Vysoký, tmavý, a ne zrovna dvakrát pohledný Tom byl nesmírně srdečný člověk a jeho nejlepší kamarád. „Jo, já. Jsi zraněnej, kamaráde?“

„Nevím, ale strašně mě bolí hlava.“ Odmlka. „Panebože! Co ostatní?“

Carter se zadíval na Jackovo bezvládné tělo. Už viděl hodně mrtvých, patřilo to koneckonců k popisu jeho práce. Jenže ačkoli šlo často o hodně ošklivou podívanou, byli to cizí lidé. Zato teď tu měl jednoho z nejbližších přátel.

Jack měl rozříznutý krk a košile mu nasákla rudou tekutinou. Něco mu přeřízlo dýchací trubici. Mezi zpěněnou krví bylo vidět bílé krční obratle. Potlačil vzlyk a začal se rozhlížet po ostatních. Pilot asi neměl šanci. Napůl visel ven z prasklé části kokpitu, nehýbal se a hlavu měl zalomenou v nepřirozeném úhlu.

Matt aspoň ještě dýchal. Díkybohu! Slyšel jeho nepravidelné nádechy a viděl, jak se mu trhavě zvedá hrudník. Jedno ze sedadel se vyrvalo z podlahy a přišpendlilo mu obě nohy.

Ray. „Nevidím Raye,“ zavolal.

„Je tady, na sedadle, pořád připoutanej,“ odpověděl mu Tom. „Není při vědomí a má ošklivě poraněnou ruku, ale pulz má solidní.“

Dráty znovu zasyčely a zapraskaly. Carter se snažil krotit sílící paniku. „Musíme ven, Tome. Jsem nejspíš kousek ode dveří. Jestli se mi je podaří otevřít, vytáhneme všechny ven.“

„Pilot je mrtvej, je to tak?“ zašeptal Tom. „A nezmínil ses o Jackovi ani o Mattovi.“ Hlas se mu třásl.

„Matt je zraněnej, ale žije. Teď není čas je ošetřovat, nejdřív je musíme dostat ven a co nejdál od toho vraku! Může to tu každou chvíli vyletět do vzduchu.“ Doplazil se ke dveřím a zkusil za ně vzít.

„Auu! Kurva!“ Do krku, do ruky i do ramene mu vystřelila bolest. Dveře zůstávaly pevně zavřené. „Musíš mi pomoct, Tome! Ta zatracená věc je vzpříčená. Sám to nezvládnu.“ Znovu zaúpěl. „Mám zlomený žebra a asi i ruku. Nedokážu vzít za tu blbou kliku!“

Zaslechl tlumené nadávky a vzápětí už se přítel objevil a plazil se do úzkého prostoru mezi Jackem, troskami a dveřmi.

„Jacku? To ne!“ Tom se zadíval na kamaráda a pokřižoval se.

„Ty dveře!“ hekl Carter. „Soustřeď se na ty dveře! Musíme je dostat ven!“

Kamarád se hlasitě nadechl a klekl si k němu. „Jo, jasně, máš pravdu. Tak hele, ty vezmeš zdravou rukou za kliku a připravíš se. Já se zapřu a kopnu do těch dveří oběma nohama a ty zatlačíš. Můžem?“ Posadil se a pokrčil nohy v kolenou.

Policista přikývl a uchopil kliku. Ve stejném okamžiku, kdy Tom vykopl, otočil klikou a zařval. Dveře se rozlétly tak prudce, že ho to vystřelilo ven jako lidský projektil.

Bolestivě dopadl na mokrou zem. Letadlo stálo prekérně nakřivo. Křídlo se ulomilo a pravá strana se tím pádem zvedla vysoko do vzduchu. Ke svému zděšení zjistil, že dveře, které teď zely dokořán, se nacházejí víc než tři metry nad ním. Pokusil se překřičet vítr: „Tome! Já už se zpátky nedostanu! Prostě ostatní vystrkej ven a já se pokusím odtáhnout je do bezpečí!“

Přítel se objevil v otvoru. „Nejdřív vytáhnu Raye s Mattem, možná je ještě zachráníme.“

Zmizel. Po delší chvíli se vrátil. „Mám Raye,“ funěl. „Pořád je v bezvědomí. Jsi připravenej?“

„Prostě ho vyhoď!“ sípal Carter a zíral na tmavý otvor nad sebou.

Kamarád zacouval a začal strkat bezvládné tělo kupředu.

A vtom náhlý poryv větru dveře zabouchl. Carter strnul.

„Tome?“

Viděl jeho tmavou siluetu, jak se zoufale vrhá proti zabouchnutým dveřím. Když se namáhavě zvedl na nohy, už přítele za proskleným oknem rozeznal zcela zřetelně. Ozařovalo ho jasné světlo zevnitř z kabiny. Carter ucouvl, s otevřenými ústy zíral na celou tu hrůzu. Nebylo to obyčejné světlo, nýbrž plameny. Tomova jemná tvář se zkřivila v grimase utrpení.

Carter se s výkřikem vrhl vpřed a pokoušel se vyškrábat zpátky nahoru k zavřeným dveřím. V zápalu boje zapomněl i na bolest.

A výbuch mu překazil i tohle.

Druhý den se Carter McLean probudil za úsvitu v nepohodlné nemocniční posteli. Pokusil se posadit. Při sebemenším pohybu ho bolest rvala na kusy, až lapal po dechu. Když konečně trochu odezněla, spatřil v nohách lůžka sedět Toma, který mlčky klopil oči ke svým popáleným rukám plným puchýřů.

A nebyl tu jen on. Na druhé straně pokoje se opírali o stěnu Matt s Rayem a Jackem a hlasitě se dohadovali, jestli může Manchester United vyhrát Evropskou ligu, nebo se umístí v první čtveřici.

Snažil se na ně nedívat. Cítil, že na tom něco nehraje. Proč ho okamžitě ošetřili, zatímco kamarády ne? Vždyť Jackovi ani neočistili zkrvavený krk. Hlava se mu nepřirozeně zakývala, kdykoli promluvil. Jestli s tím doktoři rychle něco neudělají, upadne mu.

A co teprve chudák Matt! Jeho nohy vypadaly jako syrové maso. Carter dostal strach. Vždyť dostane infekci! Užuž se chystal zazvonit na zdravotní sestru.

„Nemá to smysl, kámo,“ ozval se tiše Tom. „Radši si odpočiň a zapomeň na nás.“

„Ale já ničemu nerozumím,“ zašeptal.

„No jo, já vím. Zkus se trochu prospat, jo?“

Zíral na svého nejlepšího kamaráda a po tvářích se mu řinuly slzy. Poznal ho jedině podle očí a toho výrazného přízvuku. Přišel o polovinu tváře a většinu kůže. Páchl spáleninou a ten zápach jako by se na Cartera přímo lepil. „Proč s váma nic nedělají?“ zanaříkal. Stěží poznával vlastní hlas.

„Protože na to už je pozdě. Tak si odpočiň, jo? My už musíme, ale zase se zastavíme. Hlavně se dej do kupy, jasný?“ Tom se zvedl, pokynul ostatním a společně opustili místnost.

Zřejmě na ně konečně přišla řada s ošetřením. Carter v to upřímně doufal. Kousl se do rtu. Věděl, že je na tom zdravotnictví mizerně, ale tohle bylo vážně nehorázné. Vzdychl, zmáčkl tlačítko na pumpičce s morfiem, svezl se pod přikrývku a čekal, až přijde zapomnění.

Kapitola 1

O osmnáct měsíců později

Detektiv inspektor Rowan Jackman podal detektivu seržantovi Marii Evansové hlášení. „Viděla jste tohle?“

Marie zprávu prolistovala a vrátila. „Carter McLean? Ano, od minulého týdne se vrátil do služby v plném rozsahu.“

Povytáhl obočí. „Nezdáte se dvakrát nadšená.“

Pokrčila rameny. „Vlastně ani nevím, co si o tom mám myslet.“

„Už skoro půl roku dělá kancelářskou práci, a navíc zatraceně dobře. Nepochybuju, že je na to připravený. Jak jsem slyšel, lékařskou prověrku zvládl levou zadní.“ Usmál se.

„Hm.“

Úsměv pohasl. „Co to znamená, Marie? Co vám vadí?“

Natáhla si nohy a vzdychla. „Přátelím se s Carterem už hodně dlouho. Je mi líto, ale závodní lékař ani ostatní z komise podle mě neberou v úvahu širší souvislosti.“ Odmlčela se. „Laura Archerová sice měla nějaké výhrady, jenže je to její názor proti všem ostatním.“

„Je to policejní psycholožka. Její odborný názor přece musí mít nějakou váhu, ne?“

Přikývla. „Podle mě Carterovi nechce bránit. Jestli je přesvědčený, že se může vrátit ke své práci, posvětí mu to minimálně na zkušební období.“

„Určitě ho budou bedlivě sledovat,“ namítl. Marie se však nepřestávala mračit. Zvedl se, došel zavřít dveře a vrátil se ke stolu. „Jestli vám to dělá takové starosti, můžeme to ještě probrat.“

„Dělá,“ vzdychla Marie, „zvlášť protože bude spolupracovat s námi a zrovna vyšetřujeme zmizení Suzanne Hollandové.“

Přikývl. „Chápu, jde o manželku jednoho z těch jeho kamarádů, co tu leteckou havárii nepřežili.“

„Pochopitelně ji znal, koneckonců se s jejím mužem přátelil spoustu let. I když ji moc nemusel. Přesto…,“ zavrtěla hlavou.

„Hm, je to spojitost s minulostí, viďte? Což se v jeho situaci moc nehodí.“

„Přesně tak. Podle mě nám bude chtít dokázat, že zvládne cokoli, co se namane, i kdyby to bylo hodně bolavé.“

„Bolavé a nebezpečné,“ dodal. „Už jsem viděl policajty i vojáky, kteří trpěli posttraumatickou poruchou, a vážně není o co stát.“

„Mám dojem, že ti nahoře usoudili, že pokud se dokáže tvářit jako správný policajt, je úplně fuk, jestli se jeho svět rozpadne, jakmile vyjde ze dveří,“ prohlásila rozhořčeně.

Inspektor se na ni podíval. „Podle vás jde o tohle? Vždyť to navenek vypadá, že to zvládá opravdu dobře. Vrchní konstábl považuje jeho přístup za obdivuhodný vzhledem k tomu, čím si prošel.“

„Panebože! Jako by stačilo, když si člověk dokáže udržet kamenný výraz, a simsalabim, je zotavený! A vy už s tím taky začínáte. Show must go on!“ Marie skoro křičela.

Překvapeně ji pozoroval. Takový výbuch u ní ještě nezažil. Pak se rozesmál. „Tak jsem to nemyslel a vy to dobře víte. Carter McLean právě dotáhl ostře sledovaný případ k soudu. Byla to hodně ošemetná záležitost, ale dokázal to. A ani při tom nevytáhl paty z kanceláře!“

„No právě! Sám jste to řekl, nevytáhl paty z kanceláře! Protože tam je v bezpečí, má všechno pod kontrolou. Pokud se nestane, že by nám to přímo do baráku napálilo letadlo, v kanceláři se nemusí potýkat se svými strachy, chápete?“ Z očí jí šlehaly blesky. „Teprve když je večer sám v posteli, přichází ty opravdové hrůzy.“

„Pořád ho trápí zlé sny?“

Přikývla. „Ty mu asi budou dělat společnost ještě hodně dlouho. Navíc má rozházený spánkový režim, trpí úzkostí, záchvaty paniky, klinickou depresí a samozřejmě taky tou posttraumatickou stresovou poruchou, o které jste mluvil.“

Provrtával ji pohledem. „Vypadá to, že o tom hodně víte.“

„Většinu vím od něj, hodně jsme si o tom povídali.“ Smutně se usmála. „V době, kdy ještě dělal strážníka, byl parťák mého Billa. Měli k sobě blízko a často jsme se vídali i mimo práci. Asi mám pocit, že se o něj musím postarat, protože to manželovi tak nějak dlužím.“ Odmlčela se. „Každopádně někdo na něj dohlédnout musí a jemu po té strašné havárii nikdo jiný nezůstal.“

Jackman pomalu přikývl „Chápu. A rozumím tomu, co mi tu povídáte. Přesto zatím pracovní úkoly obdivuhodně zvládá.“

„Jak už jsem řekla, tady je v bezpečí. Tohle je to jediné, co ještě má. Prostě potřebuje stabilitu a zázemí a právě teď to pro něj představuje práce, kterou miluje. Navíc byl v administrativě vždycky výborný. Ten poslední případ dal zřejmě dohromady, protože se podrobně prokousal všemi spisy a našel věci, které ostatní přehlédli. Jen prostě nevím, jak se bude chovat venku.“

„Musíme mu přece dát příležitost, Marie. Víte, co se říká: ten, kdo upadne, ale dokáže se zvednout, získá větší sílu než všichni ti, kdo nikdy neškobrtli.“

„Panebože, vy už mluvíte úplně jako ti příšerní koučové!“

„Takže bych se podle vás měl držet spíš detektivní práce?“

„Vynikající dedukce,“ zazubila se.

„Dobrá. Tak než se do toho pustíme, četla jste nové směrnice od vrchní superintendantky?“

„Četla, ale stejně je budu ignorovat,“ prohodila uštěpačně. „Jako většina lidí odsud.“

„Osobně s tím nemám problém.“ Opřel se. „Pochopitelně to nesmíme přehánět, ale trávíme spolu všichni spoustu času, naše práce je náročná a stala se z nás poměrně semknutá jednotka. Takže používat oslovení ‚pane‘ a ‚madam‘ považuju za zbytečné. Stačí mi, když mě budou kolegové oslovovat jménem. Koneckonců jste mi bližší než většina příbuzných! Někdy vás dokonce považuju za rodinu.“ Usmál se. „Hlavně nesmíme k superintendantce pustit Maxe. Dovedete si to představit? ‚Nazdárek, ty stará vochechule!‘“

„Radši ani nechci,“ rozesmála se. Detektiv konstábl Max Cohen ale celkem jistě patřil k těm, kteří nové nařízení ani nevezmou na vědomí. Mladý vyšetřovatel pocházel z chudé čtvrti ve východním Londýně a na jeho mluvě to bylo notně znát. „Ale asi se s tím bude potýkat většina z nás. A stejně si myslím, že určité hranice by měly zůstat, zvlášť kvůli některým nováčkům.“

„Tak snad si dokážeme zajistit úctu těch mladých tím, jak se chováme a jak pracujeme, ne? Ve většině měst už v rámci sboru od formálního oslovování upustili. To jenom tady ve Fens jsme pozadu.“

„Což není nic nového.“ Zatvářila se pochybovačně. „Jenže to tu není totéž jako ve městě. Nedovedu si představit, jak se tady taková novota ujme.“

„Tak se poptejte ostatních, co si o tom myslí, a já to pak přetlumočím šéfové.“

Nepřítomně přikývla. „Chtěla jsem se zeptat, jestli dala superintendantka Carterovi svolení připojit se k nám, i když vyšetřujeme tu Hollandovou.“

„Ohledně něj mlčí šéfová jako hrob.“ Povytáhl obočí. „Prý v tom žádný střet zájmů nevidí. Nepovažuje za závadné, aby s námi na tom případu spolupracoval, leda by to bylo obtížné pro něj – pak by ho pochopitelně musela převelet k jinému vyšetřování.“

„Takže budeme improvizovat?“

„Prostě uvidíme, jak to půjde.“ Jackman se zatvářil vážně. „Vy ho znáte líp než my všichni dohromady. Sledujte ho jako ostříž, ano?“

Marie vážně přikývla, ačkoli to byl dost zbytečný pokyn. Dělala si o Cartera velké obavy a měla v úmyslu nespustit ho z očí. Ani na minutu.

Jackman s Marií nebyli jediní, kdo právě vzpomínal na případ Cartera McLeana. Laura Archerová zasmušile upírala oči na monitor počítače a říkala si, jestli dá tuhle práci vůbec někdy dohromady.

Tiše zaklela, vstala a začala přecházet po kanceláři. Koho by napadlo, že Studie psychosociální transformace bude tak strašně vyčerpávající? Na druhé straně jí ve skutečnosti nedělala vrásky práce jako taková.

Uložila rozepsaný dokument a program s povzdechem zavřela.

Když se s Carterem setkala poprvé, srdce jí poskočilo, čistě z toho prostého důvodu, že pro její studii představoval dokonalý příklad. Jeho případ byl komplikovaný a šlo o jednoho z nejzajímavějších klientů, s jakými měla kdy tu čest. Teď však o svém rozhodnutí použít ho jako pozorovaný subjekt začínala pochybovat. Vlastně měla sto chutí všechno zahodit a začít znovu. S povzdechem se odebrala do kuchyně. Nejvyšší čas na další kofein.

Nasypala kávu do konvičky a myslela při tom na setkání s policejním lékařem Barrym Richardsem. Z rozhovoru s ním měla nepříjemný pocit a v duchu pořád dokola omílala, co jí říkal. Před šesti lety rozhodla zdravotní komise, že je Carter McLean fyzicky způsobilý vrátit se do práce. Nesouhlasila s tím jedině superintendantka Ruth Crookeová, jenže její názor neměl na konečný verdikt žádný vliv. Laura s Richardsem se shodli, že policista splňuje všechna náležitá kritéria, a má tedy zelenou. Začne s kancelářskou prací, a pokud se jeho stav nezhorší, posléze mu bude umožněn návrat do služby v plném rozsahu.

Jenže teď ji to znepokojovalo, aniž věděla proč. Instinkt, který ji nikdy nenechal na holičkách, ji varoval, že něco není v pořádku. Carter k ní i nadále docházel na sezení jednou měsíčně a na první dojem se zdálo, že všechno skvěle zvládá. Nebo tedy hlavně v práci. Domnívala se však, že mimo kancelář jsou věci dost odlišné. Ten člověk byl totiž vynikající herec. Někdy se mu podařilo oblafnout i ji, psycholožku! S kolegy v práci by mu to určitě nedělalo sebemenší potíže.

Vytáhla ze skříňky hrnek, hodila do něj dvě kostky cukru a čekala, až se začne v konvičce vařit voda. Jenže tentokrát ji neznepokojil Carter, nýbrž policejní lékař. Rozhovor proběhl následovně:

„Je vážně neuvěřitelné, jak to zvládá. Kdybyste ho viděla při práci, Lauro, musela byste smeknout i vy. Podle mě je fakt sekáč, že se po tom všem vrátil. I na vedení to hodně zapůsobilo. Jestli bude takhle pokračovat, chystají se ho povýšit,“ vykládal Richards.

Laura se pomalu nadechla a povytáhla obočí. „To bych zatím rozhodně nedoporučovala. Pokud vás zajímá můj odborný názor, jsem naopak zásadně proti. Kdybyste Cartera viděl mimo jeho komfortní zónu, zjistil byste, že se možná vůbec nechová tak, jak by si vaše vedení představovalo.“

„Pokud jde o jeho přímé nadřízené, jestliže jsme konstatovali, že je způsobilý vrátit se do služby, pak je prostě způsobilý, a to se vším všudy, včetně případného povýšení. Ale dobře, ctím váš názor a přednesu ho komisi. Zatím ještě nepadlo konkrétní rozhodnutí, i když já osobně bych opravdu nechtěl být ten, kdo někomu stojí v cestě k povýšení.“

„A já bych zase opravdu nechtěla být ten, kdo způsobí, že to nakonec celé bouchne.“

Policejní lékař pokrčil rameny. „Dobře, ať je po vašem. Budu ho chvíli sledovat. Aspoň tím vyjdu vstříc i superintendantce Crookeové, ta byla jako jediná proti.“

„Její postoj je asi trochu sporný. Vyprávěl mi, že ho nikdy neměla ráda, a všeobecně se tady ví, že posledně dosáhl na povýšení, jen protože se tenkrát usilovně věnovala případu vraha z golfového hřiště.“

„Takže ta stará nevraživost mezi nimi pořád trvá? Vidíte, to by mě nenapadlo. Mimochodem, víte, že běhá maraton?“

Zazubila se. „Ano, postaral se, aby se moje jméno objevilo na seznamu jeho sponzorů vedle nehorázné finanční částky! Běží na počest Matthewa Blakea.“

„Což je jeden z těch jeho kamarádů, kteří nepřežili havárii letadla.“

„Hm. Podle všeho to byl dobrý chlap. Tesař. A Carter chce svému příteli dopřát ‚smysluplné poslední rozloučení‘.“

„Jenže ve skutečnosti to dělá kvůli výčitkám svědomí.“

„Přesně tak. Dává si celou tu věc za vinu a je přesvědčený, že je jim všem dlužen.“

„Nebyla to přece jeho vina, že se pilot pokusil proletět bouřkovou oblačností, která nečekaně změnila směr. Viděl jsem zprávu o té nehodě. Měl požádat, aby ho z řídicí věže navedli do bezpečí. Jenže on se rozhodl probojovat skrz, přecenil svoje síly a zaplatil za to životem.“

„A k tomu čtyři další. Carter si myslí, že je to jeho vina, protože to on zorganizoval tu rozlučku se svobodou v Amsterdamu a sehnal pronájem letadla. Kdyby to bylo na ostatních, prostě by si dali spoustu piv někde v hospodě ve městě, pak by Rayovi stáhli kalhoty a přivázali ho k lampě nebo tak něco. Všichni by se vrátili domů zdraví a druhý den by si užili pořádnou kocovinu. Konec zvonec.“

„Místo toho jsou všichni kromě něj mrtví.“

„Přesně tak.“

„Přesto zatím zvládá svou práci výborně.“

„Jak jsem říkala, tohle prostředí zná a rozumí mu. Má tu všechno pod kontrolou. Jeho kamarádi naštěstí policajti nebyli, čili tu není žádná spojitost. Nepřipomíná si mrtvého kamaráda, kdykoli se podívá na někoho v uniformě.“

„Kde se vlastně tak spřátelili? Četl jsem v novinách, že byli každý úplně jiný.“

„S Tomem Hollandem se znal už ze školy. Ty ostatní potkali při dobrovolnické práci s postiženými dětmi. Na nějakém letním táboře nebo co. Prostě si navzájem sedli a časem srostli dohromady. Pak našli v loděnici u přítoku řeky Wash ztrouchnivělý záchranný člun. Posledních pět let ho opravovali. Carter do toho investoval peníze a všichni svoje schopnosti a tvrdou práci. Prý se blížili do finále.“

„No jo, no, to si tak člověk něco naplánuje… Doufejme, že se té lodi co nejdřív zbaví. Stejně už mu je bude navždycky připomínat.“

Laura se usmála. „Mám dojem, že to vidí jinak. Ten člun má pro něj velkou cenu, nicméně pro tuhle chvíli se rozhodl, že vůbec nebude řešit, co s ním. Což je jen rozumné.“

„Dobrá, tak abych to uzavřel, mám opravdu radost z toho, jak si vede. Musíme probrat ještě další dva případy, tak co se do toho pustit?“

Stlačila rázně píst french pressu. Takže tím to pro všechny hasne. Carter je v pořádku, tečka. O starost míň.

Nalila si do hrnku kávu a zamíchala obsah. Na stůl vystříkla hnědá kapka. Potíž byla v tom, že McLean není v pořádku ani omylem. Vůbec o tom nepochybovala. Možná ho poznala blíž než ostatní – v tom koneckonců spočívala podstata její práce. Obávala se, aby na něj vedení z čiré nevědomosti nekladlo příliš velké nároky. Potřeboval získat stabilitu a řád, ne stres z nové pozice – která by s sebou nesla novou zodpovědnost, papírování navíc a nekonečné porady vedení. Podle všeho vzalo vedení na vědomí jedině její návrh, aby opustil protidrogovou jednotku, protože je pro ni typický nevyzpytatelný pracovní režim, ranní přepadové zátahy a podobně. Pousmála se. Nakonec jako řadu dalších specializovaných jednotek i protidrogovou rozpustili, tím pádem se to vyřešilo samo.

Z nějakého důvodu v ní Carter McLean vzbuzoval nezvyklé ochranitelské pocity. Nebyla hloupá a věděla, co čeká terapeuta, který se neubrání přenosu mezi ním a klientem. Jenže si Cartera prostě oblíbila. Některé lidi zkrátka nejde nemít rád – a on k takovým patřil.

Vzala si kafe do pracovny a znovu otevřela svou vědeckou stať, s níž si lámala hlavu. Její práce totiž byla na Carterovi založená. Vážná nehoda, k jaké došlo v jeho případě, představuje jednu z nejkrutějších životních změn a může vážně ohrozit duševní zdraví jedince. Právě toho se její studie týkala – traumatických životních událostí, jejich dopadu na člověka a nalézání vhodného řešení.

Už popáté si prošla, co zatím napsala, a napadlo ji, že by bylo možná nejlepší celou tu věc na chvíli odložit. Kdykoli chtěla na text navázat, vplížily se jí do hlavy nepříjemné obavy a soustředění bylo v tahu. Prostě to nechá být, minimálně dokud si od Carterovy situace nevytvoří odstup.

S povzdechem dokument zavřela a podívala se do diáře. Pak probrala seznam her v počítači, vybrala si Mah-jong a pustila se do hraní.

Kapitola 2

Carter proletěl přes cílovou čáru, zastavil stopky na hodinkách a zhroutil se na asfalt. Plíce jako by měl plné žhavých uhlíků a nohy z rosolu.

Nepoháněla ho atmosféra, ten pocit soudržnosti, který se dostaví, když běžíte stejnou trasou se stovkami dalších závodníků. On těch čtyřicet dva kilometrů a sto devadesát pět metrů uběhl sám, ve své soukromé bublině bolesti.

Přijal termoizolační přikrývku, kterou mu někdo hodil přes ramena. Chtěl tomu člověku poděkovat, ale nezmohl se na slovo. Po tvářích se mu řinuly slzy.

Dokázal to! Skutečně to dokázal. Nedělal to pro sebe, nýbrž pro Matta. Nebo spíš pro Mattova tátu.

Když totiž kamarádovi umřel otec, Matt došel k závěru, že musí uctít jeho památku něčím výjimečným. Tom mu navrhl Maraton východního pobřeží a on souhlasil. Jenže ať se snažil sebevíc, nedokázal si na tak dlouhý a úmorný závod vytrénovat odpovídající kondici.

Na zádech vesty měl Carter fotografii Matta Blakea staršího a nápis: „Běžím za Matta a podporuju Macmillanovu nadaci.“

Namáhavě se zvedl a zahlédl, jak přes cílovou čáru probíhají jeho dva kolegové od policie. Někde je musel předběhnout, ale vůbec to nezaregistroval.

„No ty vole! Tomu říkám tah na branku!“ lapal po dechu detektiv konstábl Max Cohen. „Byl jsem si jistej, že vás uděláme nejmíň vo kilák.“ Oba mladíci se svezli na zem vedle něj.

„Jo, tomu se říká levou zadní. Byl jste úplně ponořenej ve vlastním světě,“ sípal detektiv konstábl Charlie Button.

Carter se zmohl na úsměv. „Jinak bych to nedokázal.“

Trénoval šest měsíců. Nejen běh, ale i jeho teorii. Vypracoval si režim stravování a tréninků jako profesionál a vyplatilo se to. Od sponzorů získal spoustu peněz a v duchu Mattovi slíbil, že celou částku, kterou se mu podaří nashromáždit, navýší o stejný obnos z vlastní kapsy.

Pomalu se šoural za svými kolegy pro medaili. Mattovu medaili. Téměř uctivě se dotkl lesklého kovu.

Tohle si může odškrtnout.

Vyzvedli je další dva kolegové a odvezli je domů. Většina účastníků se měla posléze sejít v klubu a zapít dnešní událost, Carter odmítl. Neměl nejmenší chuť sdílet večer s bandou rozjařených policistů, kteří se chystají zpít do němoty. Navíc stejně čekal hosty.

Osprchoval se, natáhl si volné kalhoty a mikinu a sešel po širokém otevřeném schodišti do obývacího pokoje. Odemkl velké dveře na terasu a otevřel. Pak se opřel o zábradlí. Naskytl se mu výhled na kilometry udržovaných zahrad a město i pole za nimi. Měl by být vděčný – patří mu byt, jaký si většina lidí může leda prohlížet v časopisech. Mohl by ho vybavit tím nejlepším zařízením a ani by nemusel zkontrolovat stav svého konta. Nic to pro něj neznamenalo. Jak to, že se cítí tak prázdný, všemu vzdálený, tak oddělený od života?

Vrátil se dovnitř a nalil si drink. Nemělo smysl pokoušet se hledat vysvětlení. Stejně se objeví co nevidět. Podíval se na hodinky, uvelebil se na pohovce a uchopil dálkové ovládání. Chvíli jen přepínal programy, pak televizi vypnul. Proč si vlastně kupoval ten nejlepší přístroj na trhu, když se stejně nedokáže na nic soustředit?

Hodil ovladač na měkkou koženou pohovku a ohlédl se. V bytě bylo dokonale uklizeno jako vždycky. Všechno na svém místě, nikde ani smítko, žádný prach. Hořce se usmál. Matka by na něj byla pyšná. Vybavil si, jak mu to Laura Archerová opatrně vysvětlovala. „Celý váš život se zhroutil. Je jenom přirozené, že teď chcete žít v dokonale uspořádaném prostředí. Dokud je všechno na správném místě, dává vám to pocit, že máte věci pod kontrolou a nic se nemůže stát.“

Pochopitelně měla pravdu. Však je taky zatraceně dobrá psycholožka. Někdy si říkal, proč vlastně pracuje pro policii. Se svými schopnostmi a bezbřehou trpělivostí by si v soukromé praxi vydělala balík. A navíc je velice pěkná.

Zívl. Všechno ho bolelo, jako by zápasil s ledním medvědem. Zavřel oči. Dobročinná organizace získá Mattovým jménem pěkně tučný šek. Podařilo se mu v rámci maratonu vybrat skoro tři tisíce liber a chystal se přihodit jednou tolik. Vzdychl. V porovnání s rozsahem celé té tragédie se to zdálo jako malé gesto, ale aspoň něco. Doufal, že by to přítele potěšilo.

Oči měl pořád zavřené, přesto poznal, když přišli. Místností se začal šířit odporný zápach spáleného masa. V hloubi duše si uvědomoval, že ho šálí mysl – a zkouší na něj podlé triky. Věděl, že duchové neexistují. Jako většina policistů byl založením skeptik. A přece je viděl.

„Takže tys to fakt dokázal?“ ozval se obdivně Tom. „To je pecka, kamaráde.“

„Jo, paráda,“ přidal se Jack. „Vsadím se, že jsi dost zničenej. Kolik máš puchýřů?“

„Dost, dík za optání,“ opáčil suše.

„Vážně před tebou smekám, chlape. Já bych to nedal ani náhodou.“ Ray byl vždycky velkorysý.

Carter otevřel oči. „Kde je Matt?“

„Máme ti za něj poděkovat,“ řekl tiše Tom.

Prohlédl si je. Kamarádi ho navštěvovali každou chvíli. Tohle bylo vůbec poprvé, co se jeden z nich neobjevil. „Děje se něco? Co je s ním?“

„Nic se neděje,“ uklidňoval ho Ray. „A nic s ním není – nebo teda naopak, je prostě v pohodě.“

Tak proč nepřišel? Carter se zamračil. „Chtěl jsem mu povědět, že ten závod… Běžel jsem to pro něj a pro jeho tátu.“

„On to dobře ví, kámo.“

Zápach začal slábnout. Zavřel oči, a když je opět otevřel, byl sám.

Marie se posadila na pohovku, zatímco její nájemník si hověl v pohodlném křesle naproti.

Konstábl Gary Pritchard přestoupil ze sousedního okrsku v Harlan Marsh a momentálně obýval Mariin pokoj pro hosty. Mělo to být jen na přechodnou dobu, než se Gary rozhodne, jestli bude každý den dojíždět spousty kilometrů přes mokřady, nebo prodá dům v Harlan Marsh a do Saltern-le-Fen se přestěhuje. Mezitím uplynulo už několik měsíců a stávající domácí situace oběma výborně vyhovovala. Gary výtečně vařil a Marie si všimla, že trochu přibrala, ale co. Sama vaření nesnášela. Byla vysoká a měla sportovní postavu, což vyniklo zejména v kožené motorkářské výstroji. Usoudila, že nějaké to kilo navíc ji nezabije, zvlášť když to obnáší teplé snídaně, „abys přes den neměla hlad“. Na oplátku hrála úlohu ideální paní domácí. Udržovala domácnost uklizenou a útulnou a nic po svém hostu nevyžadovala, leda aby nakrmil kočku, když musela zůstat v práci přesčas. Nějak se stalo, že dva truchlící osamělí lidé najednou zas tak osamělí nebyli.

Usmála se na něj přes okraj sklenky s vínem. „Slyšela jsem, že Carter předběhl i Maxe s Charliem.“

„Jo.“ Gary zavrtěl hlavou. „Za sponzorování těch tří jsem utratil balík.“

„To já taky. Carter by umluvil i vola, viď?“

„Chce dát z vlastní kapsy jednou tolik, co vybral.“ Gary upřel oči do své sklenky. „Říkal jsem si, jak je inspektor Jackman za vodou, ale Carter, to je úplně jiná liga. Ten o peníze rozhodně nouzi nemá, co?“

Marie se ušklíbla. „Svým způsobem. Ale neměl to lehké ani před tou nehodou. Vyrůstal bez rodiny a bez sourozenců, jenom s chladným otcem, který se věnoval výhradně práci. Máma mu umřela, když byl ještě malý. Stalo se z něj hodně smutné dítě.“ Zadívala se na Garyho. „Dokud ještě sloužili hlídky, můj Bill byl jeho nejlepší kamarád. Nejsem jediná, koho hodně zabolelo, když umřel.“

„O McLeanovi kolují hotové legendy. Prý hodně riskuje, a když má dopadnout darebáka, skoro před ničím se nezastaví.“ Pokrčil rameny. „No to je jedno, já ho moc neznám, ale připadá mi fajn.“

„Taky ho mám ráda a známe se už léta. Ovšem nechce se mi líbit, co se s ním v poslední době děje.“

„Kdyby taková hrůza potkala mě, asi bych se nedokázal vrátit do práce.“ Gary se otřásl. „Ale on je přece jen mladší. Možná je to způsob, jak přijít na jiné myšlenky. Snad se s tou hroznou vzpomínkou časem naučí žít.“

Marie v to upřímně doufala, přesto však viděla Carterovu budoucnost hodně temně.

Jackman se zadíval přes slanisko ke vzdálené řece Wash. Byl krásný letní večer a zapadající slunce skýtalo úchvatnou barevnou podívanou. Tmavnoucí oblohu protkávaly oranžové a šarlatové pruhy, fialové a šedé mraky se sbíraly do ohromných nadýchaných kup. Západy slunce se člověku neomrzí.

Se spokojeným povzdechem došel ke vchodu do svého příbytku v bývalém mlýně a odemkl si. Těšil se, že si půjde brzy lehnout. Chtěl konečně pokročit s případem Suzanne Hollandové, a jestli bude utahaný, podaří se mu to jen těžko. Vybavil si obývací pokoj, kde se našla spousta její krve. Zato její tělo neobjevili a po svědcích se slehla zem. Spokojenost Jackmana rázem přešla.

Posadil se ke kuchyňskému stolu. Na hromadě papírových desek se spisy ležela forenzní zpráva s podrobnostmi rozboru krve z domácnosti oběti. Byl si jistý, že obzvlášť tenhle důkaz ukazuje na cizí zavinění, nikoli na nehodu, jak se původně soudilo. K celému incidentu sice došlo před osmnácti měsíci, ovšem případ se nepodařilo uzavřít. A superintendantka Crookeová teď dostala pokyny shora, aby s tím něco udělala. Podle všeho se celé záhady chytila nějaká diskusní skupina na internetu a vymýšlela nejrůznější nesmyslné spekulace, které k sobě přitahovaly nežádoucí pozornost. Brzy prosáklo na veřejnost, že pohřešovaná Suzanne byla manželkou Toma Hollanda, který krátce po jejím zmizení zahynul při letecké nehodě. Lidé se začali dožadovat vysvětlení a pranýřovat policii. Bylo třeba přijít věci na kloub a ten nešťastný los padl právě na Jackmana.

Podrážděně si odfoukl a upřel oči na hromadu před sebou. Zatracená média! Ještě ke všemu se zdálo, že pohřešovaná vedla něco jako dvojí život. Rozhodně měla pestrou minulost a to málo, co se o ní vyšetřovatelům podařilo zjistit, jen vyvolávalo nové otázky.

Jackman zprávu zavřel a hlasitě zívl. Zoufale se potřeboval prospat. Suzanne Hollandová vydrží do zítřka.

Jenže jeho mozek měl jiný názor, a tak ještě ve tři ráno přecházel po ložnici sem a tam. Nesnášel vyšetřování, která postrádala strukturu. Je ta ženská mrtvá? Vypotácela se ven po nějaké ošklivé nehodě? Unesli ji? Očividně si ráda užívala, ale nepodařilo se jim vypátrat žádnou pomstychtivou manželku ani zhrzeného milence. Byla už jednou krátce vdaná a její první manžel žil v nějakém prázdninovém resortu ve Španělsku, kde se většinu času opíjel do němoty. Když Jackman pročítal staré spisy, zjistil, že s tím chlapem ještě nikdo nepromluvil. Chystal se na to hned ráno někoho nasadit.

Zalezl zpátky do postele.

A pak tu byla ta další nepříjemnost.

Byl zvyklý na Mariinu optimistickou a energickou povahu, ovšem v poslední době ji nepoznával a mohly za to obavy z McLeanova návratu k plné službě. Věřil jejímu úsudku, proto celá ta situace znepokojovala i jeho. Možná by mohl trochu zatahat za nitky a postarat se, aby se Carter nezapojil do vyšetřování zmizení Suzanne Hollandové. Koneckonců kdyby se postup řídil stanoviskem Ruth Crookeové, zůstal by ten nešťastník navěky trčet v kanceláři. Jackman neměl ponětí, proč se ti dva tak nesnášejí, a rozhodně se na to nehodlal vyptávat. Ta nevraživost se táhla už celou věčnost. Nic, do čeho by se chtěl vměšovat.

Poprvé za celé roky mají na oddělení plný stav. Kriminální policie prošla za posledních pár měsíců zásadní restrukturalizací a situace se konečně začínala usazovat. Detektivové ze Saltern-le-Fen teď pracovali všichni společně, úkoly se přidělovaly tomu, komu zrovna ležela na stole nejmenší hromádka spisů. A Jackman s Marií měli k dispozici hned několik dobrých policistů. Sama Crookeová zdůrazňovala, ať využije každého, koho bude potřebovat.

Na případu Suzanne Hollandové budou pracovat jeho osvědčení vyšetřovatelé Max a Charlie a navíc detektiv konstábl Robbie Melton, nový a vítaný přírůstek, původně ze sousedního okrsku. Jeho tamní parťačka utrpěla při výkonu služby vážná zranění a musela od policie odejít. Robbieho to tak rozhodilo, že se vůbec nedokázal soustředit na práci. Proto se rozhodl změnit prostředí. A zabralo to. Oblíbil si zejména Marii Evansovou a bylo to vzájemné. Obvykle nosil džíny a mikinu, byl hubený a vypadal skoro jako puberťák, přesto mu pomalu táhlo na čtyřicítku. Měl schopnost dokonale zapadnout, když chtěl, na ulici se po něm nikdo dvakrát neohlédl. Kromě toho to byl inteligentní a velmi bystrý vyšetřovatel.

Jako další rozšířila jejich řady Rosie McElderryová s hodností detektiv konstábl. Momentálně měla plné ruce práce s uzavíráním případu obchodování s drogami, přesto si inspektor mohl vyžádat i její pomoc. A nadto měl k dispozici taky konstábla Garyho Pritcharda.

Potenciální posilu ovšem představoval i detektiv seržant Carter McLean.

Jackman si přitáhl peřinu k bradě.

Ne, jeho na ten případ nenasadí. Momentálně probíhá hned několik dalších vyšetřování, do nichž se může zapojit. Zjišťovat pikantní podrobnosti o pohřešované manželce svého mrtvého kamaráda – to vážně nepřipadá v úvahu. Zavřel oči. Snad to Marii aspoň trochu upokojí. Aspoň v to upřímně doufal, protože se mu vůbec nezamlouvalo, jak znepokojeně a roztržitě v posledních dnech působí. Chtěl zpátky tu starou Marii, na kterou byl zvyklý.

Kapitola 3

„Marie?“ Byly tři hodiny ráno.

Okamžitě poznala Carterův hlas. „Stalo se něco?“

„Kromě toho, že nemůžu spát a jsem nervózní jak pes, vůbec nic.“

„To není zas takové překvapení, ne? Zítra tě čeká velký den, kamaráde. Zpátky do první linie.“ Rychle se probrala a snažila se mluvit pokud možno nenuceně. Ale dělala si starosti.

„Snad. Ale kvůli tomu nevolám.“ Vzdychl. „Krucinál, Marie, vím, že to mohlo počkat do zítřka, ale chtěl jsem ti říct, jak si vážím tvýho přátelství od… tý nehody. Jsi jako skála, o kterou se můžu opřít. Fakt nevím, co bych si bez tebe počal.“

„Pitomost! Poradil by sis. Jako bych pro tebe udělala něco zvláštního. Spíš bys měl děkovat Lauře.“

„Dobře víš, že to není pravda. Poslouchalas moje bláznivý blábolení a ani trochu jsi mě nekritizovala. Laura je skvělá, jenže to má v popisu práce. Platí ji za to. S tebou je to jiný kafe – jsi kamarádka.“

„Jasně že jsem tvoje kamarádka. Přece dobře víš, jak jsme tě měli s Billem rádi. Copak bych tě v tom mohla nechat? Navíc kdybys ty šílenosti vykládal někomu jinýmu, zavřeli by tě do blázince, a na to jsi moc dobrej polda.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtvrtý přítel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.