Tara Pammiová

Chybička v plánu

Překlad: Kristýna Vítková

Milá čtenářko,

taková přehlídka nic moc tatínků, tak by se taky daly nazvat knížky, které tento měsíc vycházejí v edicích Sladký život a Sladký život Duo. I když slova „tatínek“ je škoda pro otce, jaké měli Ráfík (Království pro Popelku), Benedetto i Angelina (Hrad v Itálii), bratři Brunettiové (Chybička v plánu), Thea a Christo (Prchající nevěsta) nebo Maxim (Réva z Burgund). A těžké to se svým otcem měl nakonec i Luca (Skandál za miliardu)!

Zastavme se ještě u Království pro Popelku. Na příběh Izzy naváže za měsíc vyprávění o její sestře Maye. To se bude jmenovat Italův dědic. A osamělý sirotek není ani příběh se jménem Chybička v plánu, o modelce Alessandře. Je to totiž už třetí – a poslední – díl řady o mladých lidech spojených značně komplikovanými vztahy a historií rodiny Brunettiových. Dva předchozí díly se jmenovaly Software pro lásku a Smlouva s Italem.

A když už takhle chválím své vlastní knížky (což samozřejmě není moc pěkné ☺), chtěl bych Vás upozornit na Hrad v Itálii, který velmi zajímavým způsobem zpracovává známou legendu o vražedném Modrovousovi, a Prchající nevěstu, kde se na scéně objevuje jedna z – podle mého názoru – vůbec nejkomplikovanějších hrdinek v mých romancích.

Snad Vás tyto mé povídky také zaujmou!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Flaw in His Marriage Plan

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Kristýna Vítková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Tara Pammi

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-7713-6 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-7714-3 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-7715-0 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Pojďme se vzít, princezno.“

Vincenzo Cavalli nasadil svoji obvyklou masku vyrovnanosti, ale tentokrát to nebylo tak jednoduché. Šok mu nedovoloval předstírat, že ta slova plánoval už dávno. Že nevytryskla odněkud z hloubi jeho duše, o které neměl až doposud ani ponětí.

Alessandra Giovanniová, topmodelka a ta nejkrásnější žena, jakou kdy potkal, strnula uprostřed pohybu, jímž se pokoušela odhrnout si uvolněné vlasy z tváře. Zaraženě si ho prohlédla.

Měl pocit, jako by mu někdo vygumoval mozek, a ten dočista ignoroval dlouhé roky nepsaných pravidel, podle kterých žil. Za posledních dvacet let měl každý krok ve svém životě pečlivě naplánovaný a postupoval vstříc budoucnosti, jakou si sám pro sebe jako mladík popírající lásku a základní jistoty vysnil.

A všechna vedla k jedinému cíli – převzít Brunetti Finance International. Nic víc, nic míň. Každou hodinu každého dne doslova cedil krev, aby se dostal z chudoby do stavu, kdy bude moci jednoho dne získat to, co mu právem prvorozeného náleželo.

Hon na Alessandru Giovanniovou byl původně také součástí důkladně vymyšleného plánu, když se k němu doneslo, že je s Brunettiovými spřízněná. Zvláště pak s hlavou rodiny, Gretou Brunettiovou, která jej i s matkou vyhodila na ulici, aby tam vyhladověli k smrti.

Ovšem žádost o ruku – ne. Ta pro něj byla stejným překvapením jako pro ni.

Jenže teď, když ta slova pronesl, zjistil, že je myslí skutečně vážně. A ne proto, že by byl mužem cti, který dodrží svoje slovo za jakoukoliv cenu.

Když vyrůstal v ulicích Milána, čest byla luxusem, který si nemohl dovolit – stejně jako boty a tři jídla denně.

Čest neměla v jeho světě místo.

Ne, jeho žádost byla čistě sobecká. Možná právě udělal první sobeckou a nestrategickou věc za hodně dlouhou dobu. Vlastně spíš poprvé v životě.

Bylo to iracionální a nelogické, ale ten šokovaný pohled v Alessandřiných očích, letmý záblesk nadšení, který hned vzápětí udusila, mírně zrudlé tváře, prudké pohyby hrudníku a jeho vlastní krev ženoucí se žilami, když si představil, jak čelí Brunettiovým s Alessandrou jakožto svou ženou po boku – věděl, že je to naprosto správné.

Ale víc než cokoliv jiného chtěl mít Alex ve svém životě.

Když ji konečně tady v tom dokonalém koutku světa na Bali dostal, ta okamžitá chemie mezi nimi ho zaskočila. A jejich vzájemná přitažlivost byla užitečným nástrojem, se kterým nepočítal. Teď, když Alessandru konečně získal, se jí nehodlal vzdát.

A co se týká skutečnosti, že byla spřízněna s rodinou, kterou skoro celý život plánoval zničit, byl si jistý, že ji dokáže přimět, aby viděla věci z jeho pohledu. Až jí vysvětlí své důvody, Alessandra se postaví na jeho stranu. Koneckonců s nimi nebyla pokrevně spřízněná. Jeho touze poslat je všechny do pekel určitě porozumí. Měla silný smysl pro to, co je dobré a co špatné, a prosazovala to po celém světě – bylo to součástí její přirozenosti a vlastnost, která jen přidávala další rozměr k jejich vzájemné magnetické přitažlivosti.

Aniž by přerušil jejich oční kontakt, pozvedl sklenku šampaňského.

V těch nebesky modrých bikinách, které jí obepínaly pevná ňadra jako laskající ruce milence, byla až smyslně krásná. Jakožto u supermodelky, která pracovala pro ty největší mezinárodní módní domy, ho nijak nepřekvapila její drsná cvičební rutina. Ale ta vrozená ženská energie, se kterou se stavěla proti celému světu a jeho nespravedlnostem… Ta ho stále udivovala.

Ani křišťálově čistá modř bazénu, vedle něhož stáli a který se nacházel na pozemku jejich soukromé vily na Bali, schované v údolí mezi zelenými kopci, se nemohla rovnat Alessandřině kráse. A nejednalo se jen o bezchybně hebkou pokožku a dokonale symetrické křivky, pro které by většina ostatních žen zabíjela, i když všechny tyto atributy samozřejmě splňovala.

Byly to její nedokonalosti, jež ho tolik těšily. Výstřednosti, které dělaly z Alessandry Giovanniové tu nejkrásnější ženu na světě.

Nepatrná mezera mezi předními zuby, přirozená tvář holky odvedle, neohrabaný sebepodceňující smysl pro humor, téměř až šílená posedlost světem boxu, neuvěřitelné nadšení pro život, troufalá snaha napravit všechny křivdy světa…

Na papíře to vypadalo až příliš dobré, než aby to byla pravda, což jen přiživilo Vincenzovu zvědavost.

Ovšem ve skutečnosti byla ještě velkolepější. Představovala sílu, se kterou se musí počítat. Ve vteřině, kdy se jejich oči setkaly, byl naprosto bez šance.

A pak tu byla její obezřetná ostražitost, kterou ani nespočet magazínů a billboardů nikdy nedokázal pořádně zachytit.

Právě teď jí vyzařovala z těch okouzlujících hnědých očí a posledních několik nocí mu nedávala spát. Dokonce i s jejím hřejivým tělem obtočeným kolem jeho jako popínavá réva.

Je nevinná, našeptávala mu nepatrná část svědomí, kterou nebyl schopen umlčet. Mohl bys jí ublížit.

Ne, když z ní udělám součást svého života, říkal si. Ne, když jí nabídnu něco, o čem jsem ještě nikdy ve svém životě nepřemýšlel. Ne, když jí obezřetně vysvětlím své důvody. Ne s jejím vrozeným smyslem pro spravedlnost.

„Vzít?“ zopakovala a přejela si jazykem po tak plném rtu, jakého se miliony žen na světě pokouší dosáhnout pomocí kolagenových výplní. Uličnickou tvář zastíraly doširoka vytřeštěné oči. „Nedělej si ze mě legraci, V.,“ pronesla a krátce se zasmála. Byl to drsný, hrdelní zvuk, který ho vždycky vzrušil.

Odvážný pokus skrýt emoce, ale divoce pulzující tepna na krku ji zradila. Použila přezdívku, kterou mu dala hned poté, co se poznali, jako štít proti vlastním citům.

To se mu na Alessandře líbilo – byla jako otevřená kniha, která si v tomhle nemilosrdném světě nějakým způsobem zachovala ryzí podstatu.

Dopil a skočil po hlavě do bazénu. Srdce mu bilo jako splašené. Když se vynořil, doplaval zpátky ke břehu a vytáhl se ven. Tentokrát se postavil opravdu těsně vedle ní. Cítil na tváři její horký dech.

Jedním prstem jí odhrnul uvolněný pramen vlasů ze spánku a jako obvykle ucítil nutkání se jí dotknout. Držet ji. Přivlastnit si ji. „Už bys měla dávno vědět, že neříkám věci, které nemyslím vážně, princezno,“ pronesl a políbil ji na tvář. Dech se jí zadrhl tak, až mu to zahrálo na nervy.

„Jo?“

„Sì, cara mia. Posledních několik týdnů bylo…“ Zamračil se a pokusil se najít to nepolapitelné slovo. Ještě nikdy se neztratil v ženské smyslnosti tak jako s ní. Ještě nikdy takhle neztratil rozum kvůli ženě, tečka.

„Báječných. Fantastických. Úžasných,“ doplnila bez dechu a v jejím hlase byla znát taková upřímnost, že musel počítat do deseti, aby se uklidnil.

Pak se rozesmál, ale znělo to podivně i jeho vlastním uším. „Ano. A já zjišťuju…“ Přitáhl si ji blíž, dokud jejich dech nesplynul v jeden. Dokud mu nepoložila ruce kolem krku. Dokud mu nevjela dlouhými prsty do vlasů a nepřitáhla si ho k polibku. Dokud jejich srdce nebila ve stejném rytmu potřeby a touhy. „… že ještě nejsem připravený tě nechat jít, cara. A nemyslím, že někdy budu. Tak proč to neudělat oficiální?“

Zalapala po dechu. Cítil, jak se celá chvěje. „To je šílené. Celých těch několik týdnů je naprosto šílených.“

„Šílených ve špatném slova smyslu?“ zeptal se a ucítil v hrudi cosi, co ještě nebyl ochotný pojmenovat. Nikdy nečekal na nějakou odpověď s takovým napětím. V celém svém dospělém životě vždy manipuloval věci tak, aby dopadly v jeho prospěch. Prostě si je bral, místo aby o ně žádal. Velmi brzy se totiž naučil, že je to jediný způsob, jak je získat. Ale teď se mu to vůbec nelíbilo. Slíbil si, že jakmile bude jeho, už se k tomuto způsobu nikdy nevrátí.

„To ne,“ vyhrkla. „Šíleně skvělých. Téměř pohádkových. Když jsem s tebou, vážně si připadám jako princezna. A to nejenom díky tomu oslovení. Já…“

Čekal. Doslova se potácel na ostří nože.

„Ještě mě nikdy nikdo takhle neuchvátil. Ve skutečnosti už jsem byla připravená to s muži vzdát. Vlastně s celým světem. Když jsem byla mladší, slyšela jsem příběh o dívce, kterou zachránil princ na bílém koni. A ty…“

„Já nejsem princ, Alessandro.“

Povzdechla si a položila mu tvář na rameno. Jemně ho kousla do krku. Jeho tělo zareagovalo téměř okamžitě. Trhnutím se přitiskl k jejímu podbřišku. „Bylo to kouzelné. A ne, nechci, aby to skončilo. Nechci se vrátit zpět do skutečného života.“ Věnovala mu pronikavý pohled. „Ale ještě o sobě nevíme všechno.“

„Stačí ti vědět, že dokud jsem tě nepotkal, nikdy jsem ani nezvažoval, že bych spojil svůj život se ženou? Stačí ti, že posledních několik týdnů naprosto změnilo směr mého života? Stačí, že tvoje budoucnost, kterou jsi mi nastínila, je přesně ta, kterou chci i já?“

Zvedla hlavu a z očí jí zářily všechny naděje a sny světa. Jejich intenzita ho na jediný zlomek vteřiny vyděsila. Na pouhý jediný zlomek.

Široký úsměv změnil její tvář v ohromující krásu. „Stačí. Ano, V. Udělejme to. Pojďme do toho praštit.“

Veškeré pochybnosti o tom, jestli dělá Vincenzo správnou věc, pohltil její polibek. Utopil se ve sladké chuti jejích rtů, v upřímné naléhavosti touhy, s níž se k němu tiskla, zatímco mu šeptala, že ho chce tady a teď.

Vincenzo plenil její ústa a sklouzl jí rukama k zadečku. Během několika vteřin jí stáhl spodní díl plavek a jediným plynulým pohybem do ní vstoupil. Rázem ho znovu od hlavy až k patě zaplavil pocit, že někam patří. Pocit klidu a míru, jaký ještě nikdy nezažil. Obklopoval ho stejně jako její polibky.

Muži, který nikdy s nikým nesdílel svůj život a který už strávil příliš mnoho let na vytyčené cestě, to připadalo jako požehnání. Pozvánka do budoucnosti, o níž netušil, že ji může mít.

Alex probudilo z bezesného spánku hlasité a vytrvalé zvonění mobilu. Protáhla se a zjistila, že ji následkem vášnivé noci příjemně bolí celé tělo.

S úsměvem zabořila tvář do vedlejšího polštáře. Byl prázdný.

Samozřejmě, že si musela vzít workholika. Ten otravný zvuk se ozval znovu. Alex s povzdechem vylezla z postele a rozhlédla se kolem. Po několika marných pokusech našla v zásuvce stolku, na kterém ležel notebook, elegantní černý telefon.

Zamračila se. Tohle nebyl jeho obvyklý mobil.

A číslo na displeji jen přiživilo její zmatek.

Znala ho. Patřilo Massimovi.

Proč by Massimo Brunetti volal Vincenzovi? Jak by ho mohl vůbec znát?

Od chvíle, kdy ji před třinácti lety Greta Brunettiová přivítala ještě coby puberťačku s otevřenou náručí – poté, co zjistila, že její druhý, mnohem mladší manžel má z předchozího románku nemanželskou dceru – byli Brunettiovi její adoptivní rodinou. A to včetně Gretiných vnuků, které zplodil její syn z prvního manželství. Třebaže s nimi Alex nebyla pokrevně spřízněná, Leonardo s Massimem ji přijali mezi sebe a podělili se s ní o svůj domov i svá srdce.

Samozřejmě, že se o ni Massimo bál. Všichni se o ni báli. Alex zasáhl pocit viny, když pomyslela na posledních několik týdnů. Nikdy neplánovala zůstat mimo Milán tak dlouho. Chtěla si jenom pár dní na Bali odpočinout, poté co jí poslední focení otevřelo oči ohledně vlastní kariéry a směru, jakým chce, aby se její život ubíral. Dokonce si vypnula mobil, aby se vyhnula jakýmkoliv střetům na sociálních sítích a nekonečným telefonátům.

Jenže místo toho, aby se soustředila na vlastní budoucnost, potkala Vincenza. A tajně si ho vzala.

A odložila oznámení Brunettiovým, protože Massimo a Leo a hlavně Greta si zasloužili něco mnohem lepšího, než aby jim sdělila tu významnou novinku prostřednictvím vzkazu na záznamníku nebo spontánní textovou zprávou.

Jenže teď… Technický génius, jakým Massimo skutečně byl, nějak musel zjistit, že se skrývá s Vincenzem. Jak je to vůbec možné? Proč se Vincenzo nezmínil, že Brunettiovy zná?

Alex se ušklíbla a konečně hovor přijala. „Ahoj, Massimo.“

„Alex, cara, jsi to ty? Jak to, že máš telefon Vincenza Cavalliho?“

Alex si skousla spodní ret. Massimův hlas zněl jinak. Něco se stalo. „Proč mu voláš, Massimo? Jak to, že ho znáš?“

Do Massimova hlasu se vkradla naléhavost. „Cara, poslouchej mě. Vincenzo je… on je tím, kdo je zodpovědný za všechny problémy v Brunetti Finances. On je tím, kdo dal příkaz k tomu hackerskému útoku na naši kybernetickou divizi. To on přesvědčoval správní radu, aby se zbavila Lea. Je to… velmi nebezpečný muž, bella. Už téměř rok na nás útočí ze všech stran – na mě, na Lea i na Gretu. Dokonce nějak získal otcovy akcie.“

Na všechny… Na Massima, Lea a Gretu.

A co ona? Byla taky jeho cílem?

Alex cítila, jak jí mizí pevná zem pod nohama. Ztěžka dosedla na postel, kolena se jí třásla a žaludek se houpal jako na vodě. „Massimo, já tomu nerozumím. Proč… jak…“

„Leo se ti už nějakou dobu pokoušel dovolat, bella, ale doslova jsi zmizela ze světa. A pak jsme zjistili, že Cavalli je taky na Bali a chtěli jsme se jen ujistit, že se od něj budeš držet dál. Natalii, která s ním kdysi pracovala, nakonec napadlo zkusit zavolat na jeho staré číslo a promluvit si s ním. Už jsme neměli jinou možnost.“

Alex doslova otupěla šokem a zradou.

„Cristo, Alex! Co tam s ním děláš? Proč –?“

„Pokud si seženu taxi na letiště, dostaneš mě odsud, Massimo?“ utnula ho Alex uprostřed věty. Bože, potřebovala odsud vypadnout. Hned. Dřív, než se Vincenzo vrátí. Dřív, než ji znovu okouzlí těmi svými sladkými slovíčky a návykovým milováním.

„Samozřejmě. Já… Alex, je všechno v pořádku?“

„Jenom mě prosím dostaň pryč. Hned.“

„Dobře, bella. Klid. Dej mi pár minut, abych zařídil letadlo. Alex, ať už se stalo cokoliv, dáme to s Leem do pořádku. Jsme tu pro tebe.“

Alex ukončila hovor a zůstala zírat na displej. Než…

Co to jen provedla?

Proč se Vincenzo nikdy o Brunettiových nezmínil? Proč na ně takhle útočí? Neexistovala šance, že by to bylo omylem. Massimo a Leo se potýkali s problémy ve firmě už víc než rok. Dokonce i Alex si toho byla okrajově vědoma.

A teď se muž, kterému tak těžce propadla, muž, za kterého se tak rychle provdala, naprosto vzdálil její představě romantického prince a změnil se v úhlavního nepřítele.

Jenže o pár hodin později, když už seděla v letadle směrem do Milána, aniž by řekla Vincenzovi jediné slovo, si stále přála, aby to byl jen jeden velký omyl.

Aby Vincenzo nebyl tím mužem, který systematicky ničil její rodinu.

Aby nebyl tím, kdo zůstává hrozbou pro Leovu pozici výkonného ředitele BFI.

Aby nebyl tím, kdo neomylně nacházel slabá místa jedné z nejmocnějších milánských rodin a útočil na ně tam, kde je to bolelo nejvíc.

DRUHÁ KAPITOLA

Vincenzo zíral na vilu na pobřeží Komského jezera, která byla už téměř dvě desetiletí sídlem moci Brunettiových.

Vyšel po stejných schodech, na nichž tenkrát stála jeho matka a prosila Gretu Brunettiovou, aby uvěřila, že Vincenzo je její vnuk, kterého zplodil Silvio Brunetti.

Gretina vlastní krev.

Jenže o dvě dekády později, když znovu zdolával jeden schod za druhým, už nepociťoval strach nebo pochyby. Brzy bude tohle všechno jeho. Jak procházel obrovským klenutým průchodem do salonu, v žilách mu kolovala moc a sebevědomí. Ovšemže jeho líbezná žena Alessandra svým útěkem právě sem jen uspíšila jeho příjezd. Když o tom tak přemýšlel, nijak mu to urychlení vlastních plánů nevadilo.

Naplno si užíval svůj příchod a pohled, jak jsou tam všichni shromáždění pěkně bok po boku – hlava rodiny, Greta Brunettiová, její vnuci, Leonardo a Massimo Brunettiovi, jejich manželky, Neha a Natalie, a mezi nimi, na jedné z lenošek, i Alessandra.

Když vstoupil, zvedla hlavu. A on zjistil, že mu okamžitě vylétl pulz jako nějakému školákovi. A že místo vzteku, který si hýčkal už od chvíle, co se vrátil do domu na Bali a uvědomil si, že je pryč, cítí spíše obavy.

Měla zarudlé a oteklé oči. Světle hnědé vlasy si smotala do ledabylého uzlu, který ještě zdůrazňoval výrazné lícní kosti. Volné tílko, džínsové šortky a růžové žabky celé dílo jen dotvářely.

Žádný mejkap na bezchybné tváři, žádné luxusní šaty umocňující její ohromující krásu, a přesto vypadala milionově.

V očích se jí zračila bolest, ale bez mrknutí snášela jeho pohled. Jako by mu viděla přímo do srdce. Jako by se v něm snažila najít alespoň špetku cti.

Jenže to se jí nepovede. Vincenzo nebyl čestný člověk. Ani v nejmenším.

Přelétl ji očima od hlavy až k patě a našel jen malé uspokojení v tom, že se jí na levém prsteníčku stále třpytí nádherný diamant.

Moje, je moje, chtělo se mu zavrčet jako divoké zvíře.

„Takhle utéct bez jediného slova, princezno? Jistě, manželství je pro nás oba nové, ale očividně si musíme stanovit nějaká základní pravidla,“ dobíral si ji a odmítal přitom vzít na vědomí přítomnost dvou mužů, kteří ji obklopovali z obou stran jako oddaní strážci.

Leonardo Brunetti, výkonný ředitel Brunetti Finances Inc., finančního konglomerátu, který byl ve vysokých milánských kruzích synonymem prestiže. Muž, kterého plánoval nahradit. A Massimo Brunetti, brilantní technický mozek skrývající se za vysoce úspěšnou kybernetickou divizí BFI – Brunetti Cyber Services – a muž, který uchvátil srdce jeho bývalé kolegyně Natalie. Ti dva měli všechno, co mělo být i jeho.

A on měl v plánu jim to do posledního drobečku vzít.

„Ty si myslíš, že po tom, co jsi udělal, ještě existují nějaké základy, na kterých bychom mohli stavět, V.?“

Kdyby na něj křičela, cítil by se mnohem víc pánem téhle situace. Ale ten její roztřesený šepot… Nedokázal se s ním vypořádat, tak aby ho naprosto neodzbrojil. „No tak, cara. Ať už máš jakékoliv otázky, v soukromí ti na ně odpovím.“

„Měl jsi nespočet příležitostí tak soukromě učinit. Vysvětlit mi, co to kčertu provádíš mé rodině. Nebo mi přinejmenším naznačit… že jsi jim obrátil životy vzhůru nohama. A všechny jsi je promarnil. Zahodil jsi…“ Kousla se do rtu a hrudník se jí zvedal prudkými nádechy. Začaly se jí lesknout oči. „Prostě nám vysvětli… proč.“

„Proč co?“ procedil mezi zuby. Maledizione, neměl tak dlouho otálet s vysvětlováním, když doslova životně potřeboval, aby pochopila jeho úhel pohledu.

„Proč sis je vybral za svůj cíl?“ Frustrovaně zvýšila hlas. „Proč jsi zařídil, aby Natalie rozložila BCS, ještě než se zamilovala do Massima? Proč jsi využil Nehina zlého otčíma, aby ti dělal špeha? Proč jsi koupil akcie BFI, abys mohl napadnout Leovu pozici výkonného ředitele?“

„Mám za to, že veškeré toto jednání mluví samo za sebe,“ odpověděl bez zaváhání.

Alessandra vstala a udělala krok k němu, čímž se oddělila od zbytku rodiny. Zasáhla ho její jemná vůně a přinesla s sebou živé vzpomínky na dvě zpocená propletená těla a hříšnou rozkoš. Na dlouhé, teplé noci, hedvábné povlečení a tiché steny. Na omamné úsměvy, které dokázaly přetrhat pavučinu samoty, o níž netušil, že ji kolem sebe upředl.

Chvíli pozoroval, jak jí divoce pulzuje tepna na krku, ale když se jejich pohledy střetly, hloubka zděšení v jejích očích jako by mu vyťala políček do tváře. Protože tytéž oči na něj hledívaly s takovou náklonností a touhou…

„Je to pro tebe jen nějaký vtip?“

Zastrčil ruce do kapes u kalhot, aby si zabránil se po ní natáhnout. „Není to žádný vtip, Alessandro, přinejmenším ne pro mě. A pokud ti to stále ještě není jasné, dovol mi, abych to vysvětlil.

Většinu svého pracovního života jsem směřoval k tomuto okamžiku. Uzavíral jsem obchodní dohody, přetahoval lidi a přesouval peníze jako figurky na šachovnici, jen abych se dostal do tohoto bodu.

Mám v úmyslu převzít BFI jako výkonný ředitel. Mám v úmyslu stát se vlastníkem společnosti a vyhnat z ní každého Brunettiho, dokud nebude celá moje. Jenom moje.“

Po lícní kosti jí sklouzla jediná osamělá slza. „Proč?“

„Protože věřím, že si beru to, co je mé. Zvláště, když mi to bylo tak dlouho odpíráno. Zvláště…“ Prohrál svůj vlastní boj a natáhl se, aby jí bříškem palce otřel tvář. Kůže hladká jako samet žadonila o dotek a on podruhé podlehl. Zatraceně, nikdy neměl v úmyslu jí ublížit.

Pohladil ji a znovu užasl nad tím, jak moc si přál, aby mu položila tvář do dlaně, udělala ten poslední krok a přivinula k němu své nádherné tělo. Jak moc si přál, aby se na něj podívala, jako by byl její hrdina.

Jenže faktem bylo, že nikdy ve svém životě po hrdinství netoužil. Nevěřil v sebeobětování nebo upřednostňování někoho jiného před sebou samým nebo ve štěstí druhých, které ho obohatí.

Ne, on věřil v to, že si může vzít, co chce. Věřil ve vlastnictví. A také v to že si to udrží.

„Zvláště, když jsem se zavázal, že to bude vždy na prvním místě v mém životě,“ dodal rozvážně hlubokým a drsným hlasem.

Prudce se nadechla. Pootevřela svůdné rty a do tváří se jí nahrnula barva. Polkla a zvedla k němu oči. A on na nekonečně malý okamžik cítil, že se v něm ztratila, stejně jako on v ní. V tom kouzlu, které společně vytvářeli. V té nepopsatelné a nelogické věci, která ho přinutila učinit tak velký krok.

Která ho přinutila tu stát a obhajovat se před ní, i když od něj beze slova utekla.

„Alessandro?“ vložila se mezi ně Greta a kouzlo zničila.

Alessandra se mu zadívala do očí. „Ty si myslíš, že by BFI měla být tvoje?“

„Sì. Už od chvíle, kdy Silvio Brunetti svedl moji matku stovkami lží, přivedl ji do jiného stavu a pak ji odkopl jako nějaký odpad.

Už od chvíle, kdy byla moje matka nazvána děvkou a oba jsme byli obviněni z toho, že jsme jen žebráci a lháři, a vykopnuti na ulici. A to touto ženou, kterou ty nazýváš svojí náhradní matkou. Přesně tehdy, kdy mi byla upřena všechna privilegia, jsem se rozhodl, že se nikdy nespokojím jen s nějakou malou částí. Chci vidět i toho posledního Brunettiho, jak s hlavou sklopenou studem odchází z tohoto domu. Hodlám si vzít úplně všechno.“

„To je…“ S těma vytřeštěnýma očima Alessandra vypadala, jako by ji snad praštil. Zakymácela se na místě. Rychle k ní přiskočil, ale s trhnutím se odtáhla, tvář svraštělou šokem. „Greta by nikdy nic takového neudělala. Když jsem přišla žít se svým otcem, jejím druhým manželem, přivítala mě doslova s otevřenou náručí. Je pro mě víc než jen náhradní matka. Milovala mě dokonce víc, než…“

Ať už chtěla říct Alessandra na Gretinu obranu cokoliv, odumřelo jí to na rtech, když se obrátila ke starší ženě. Tiše zalapala po dechu a její vysoké tělo se zlomilo v pase, jako by musela náhle čelit silné bouři.

Protože z jejích věkem orámovaných oči zářila pravda, jediná připomínka setkání, kterému pravděpodobně nikdy poté nevěnovala ani jedinou myšlenku. Zatímco se stalo základem jeho života.

Ošklivá obvinění. Předpokládaná privilegia vyšší společnosti. Nedostatek soucitu.

Celá místnost tonula v šoku a všechny pohledy se s různou mírou obvinění upřely na Gretu. Až na ten Alessandřin. I tváří v tvář prokazatelné vině vepsané v zestárlé tváři tomu stále nemohla uvěřit. Vypadala, jako by to byla ona, kdo schytal tu nejhorší ránu. Něco, s čím nepočítal a ani by neměl.

Dokonce i legendární bratři Brunettiovi vypadali zděšeně. Jejich pohledy těkaly mezi babičkou a Vincenzem tak rychle, že by se té parodii jindy snad i zasmál. Massimo vychrlil řetězec nadávek, zatímco Leo jen strnule zíral.

„Můžeme nechat provést test DNA, pokud chcete legitimní důkaz, že si jen vezmu, co by mělo být mé,“ dodal Vincenzo přezíravě. „I když bych si rád nechal matčino jméno. Je v tom jistá poetická spravedlnost, že povedu prestižní BFI pod jejím jménem, sì?“

„Budeme věřit tvému slovu, Cavalli, ačkoliv jsi rozhodně nenávistný bastard,“ prohlásil Massimo vyrovnaně.

„To je od vás velkorysé, vzhledem k tomu, že mi váš otec a babička odmítli i tuhle malou slušnost,“ neodolal nutkání dodat, protože myšlenka na prázdnotu v matčině očích plnila jeho hrdlo žlučí už příliš dlouho.

„A já, V.?“ zeptala se Alessandra tiše. „Jak do tvého odporného příběhu zapadám já?“ I když byla její otázka sotva postřehnutelná, přesto se kolem něj třeskutě rozezněla.

Sevřely se mu vnitřnosti a kůži mu zaplavil chladný a lepkavý pocit. Dojem, že se pokusil bojovat a získat dominanci, jenom aby se podřídil. Zjistil, že na to právě teď nemá odpověď.

Alespoň ne takovou, kterou by mohl vyjádřit slovy.

Ne takhle přede všemi.

Přikývla, jako by to řekl naprosto jasně. Jako by ho jeho mlčení nakonec neposlalo rovnou do pekla. A pak utekla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chybička v plánu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.