Anna Lembke

DOPAMIN

Jak přežít blahobyt
a neubavit se k smrti

Anna Lembke

Dopamin

Jak přežít blahobyt a neubavit se k smrti

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,
rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Lembke, Anna
[Dopamine nation. Česky]
Dopamin : jak přežít blahobyt a neubavit se k smrti / Anna Lembke ; přeložil Václav Petr. -- Praha : Stanislav Juhaňák - Triton, 2022. -- 274 stran
Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstřík

ISBN 978-80-7684-008-9 (vázáno)

* 316.3:17.023.5 * 159.97 * 364.692 * 616.89-008.48 * 159.923.35 * 612.814 * 316.648.4 * 159.913 * (0.062)
– konzumní společnost
– patologické závislosti
– prožitek
– dopamin
– změna postoje
– psychohygiena
– populárně-naučné publikace

159.97 - Psychopatologie [17]

Copyright © 2021 by Anna Lembke

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dutton, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Translation © Václav Petr, 2022

Cover © Renata Brtnická, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-018-8

Věnováno

Mary, Jamesovi, Elizabeth, Peterovi
a malému Lucasovi

Autorka se v době publikování tohoto díla snažila uvést správná telefonní čísla, webové adresy a kontaktní informace, ale za změny, k nimž došlo později, nenese odpovědnost ani ona, ani vydavatel. Vydavatel se zříká odpovědnosti za údaje uvedené autorkou nebo autory webových stránek třetích stran. Autorka a vydavatel rovněž upozorňují, že čtenářům neposkytují žádné odborné rady či služby. Pokud bude čtenář potřebovat konzultace, nechť se obrátí na svého lékaře a neřídí se myšlenkami, postupy a doporučeními obsaženými v této knize, neboť k tomu určené nejsou. Pokud má čtenář zdravotní potíže, musí navštívit lékaře. Autorka ani vydavatel nenesou odpovědnost za žádné poškození domněle vzniklé v souvislosti se zde uvedenými informacemi či doporučeními.

Úvod / Pojmenování problému

Cítit se dobře, cítit se dobře, všechny peníze světa se utrácejí, abychom se cítili dobře.

– Levon Helm

TATO KNIHA POJEDNÁVÁ o potěšení a libosti, tedy o tom, co je příjemné. A pojednává také o bolesti a nelibosti, tedy o tom, co je nepříjemné. A především se zabývá vztahem mezi libým a nelibým, neboť pochopení tohoto vztahu je klíčem k dobrému, spokojenému životu.

Proč?

Protože svět nedostatku jsme proměnili ve svět omračující hojnosti. Rostoucí množství, rozmanitost a nesmírná lákavost podnětů, jimiž jsme den co den odměňováni, nezná mezí: drogy, jídlo, novinky, hry, nákupy, textové zprávy, sex, aktivity na facebooku, instagramu, youtubu, tweetu. Vždyť chytrý telefon dnes zastupuje jakousi podkožní jehlu, dodávající generaci věku informatiky digitální dopamin 7 dní v týdnu a 24 hodin denně. A pokud jste si ještě nenašli drogu svých snů, vězte, že na vás nejspíš čeká již na následující webové stránce.

Vědci se mohou spolehnout na dopamin jako na jistý druh univerzální měny, s jejíž pomocí lze měřit potenciální závislost na tom kterém prožitku. Čím víc dopaminu obsahuje mozek v dopaminových drahách zodpovědných za odměňování, tím je člověk na daném prožitku závislejší.

K nejpozoruhodnějším zjištěním neurovědních disciplín v uplynulém století patří kromě objevu dopaminu i poznatek, že mozek zpracovává libost i nelibost na témže místě. Potěšení a bolest navíc fungují jako krajní meze jedné plynulé, vyvažovací škály.

Všichni jsme již zajisté zažili okamžik, kdy jsme zatoužili po další tabulce čokolády nebo po tom, aby určitá kniha, film či videohra trvaly věčně. Byl to právě ten okamžik, kdy se jazýček vah na libostní vyvažovací škále vychýlil na stranu bolesti.

Úkolem této knihy je představit čtenářům neurovědecké poznatky o fenoménu odměňování a tím jim umožnit nastolit pevnější a zdravější rovnováhu mezi potěšením a bolestí. Neurověda k tomu ovšem nestačí. Potřebujeme znát reálnou, prožívanou zkušenost samotných lidí. A kdo by nás mohl lépe poučit o tom, jak překonávat nutkavou nadměrnou spotřebu? Přece lidé, kteří jsou k ní nejnáchylnější – ti, kteří trpí závislostí.

Tato kniha je založena na pravdivých příbězích mých vlastních pacientů, kteří se stali oběťmi závislosti a dokázali se z jejích pout vymanit. Svolili, abych se s vámi o jejich zkušenosti podělila, neboť jedině tak budete moci ocenit jejich moudrost a poučit se z ní tak, jak se to poštěstilo mně. Některé z uvedených příběhů se vám nejspíš budou jevit jako šokující, ale chápala jsem je jen jako krajní verze toho, čeho jsme schopni my všichni. Filosof a teolog Kent Dunnington napsal: „Lidé trpící těžkou závislostí náležejí mezi současnými proroky mezi ty, jež ignorujeme ke své vlastní škodě, neboť nám ukazují, kým ve skutečnosti jsme.“1

Ať už jsme si vypěstovali závislost na nakupování, voyeurství, vapování, postování na sociálních sítích nebo na četbě listu The Washington Post, všichni buď cítíme, že to není příliš dobré, nebo toho do určité míry litujeme. V této knize nabízím praktické řešení, jak ovládnout nutkavou nadměrnou spotřebu ve světě, kde se konzumace stala všeprostupující a všudypřítomnou motivací našich životů.

Tajemství znovunalezení ztracené rovnováhy v podstatě spočívá ve spojení vědeckých poznatků o lidské touze s moudrostí, bez níž by vyléčení a zotavení nebyly možné.

Část 1. / Honba za vším, co je libé

1. kapitola / Naše masturbační stroje

ZAŠLA JSEM DO ČEKÁRNY uvítat Jacoba. První dojem? Laskavý. Něco přes šedesát, střední váha, tvář nevýrazná, ale hezká... stáří na něm bylo dost vidět. Na sobě měl standardní uniformu Silicon Valley – khaki kalhoty a neformální košili se zapínáním na knoflíčky. Nic na něm nebylo nápadné. Nepůsobil jako někdo, kdo by mohl skrývat tajemství.

Zatímco mne Jacob následoval spletí chodeb, doslova jsem cítila, jak mi do zad buší vlny jeho úzkosti. Uvědomuji si, že když jsem si dříve vodila pacienty do ordinace, často jsem se v obavách ptala sama sebe: Nejdu moc rychle? Nepohupuju se v bocích? Nevypadá můj zadek legračně?

Dnes se to zdá být dávná minulost. Musím přiznat, že nyní jsem po mnoha bitvách zocelenou verzí svého dřívějšího já, mnohem klidnější, nejspíš apatičtější. Nebývala jsem lepší lékařkou v dobách, kdy jsem věděla méně, ale pociťovala více?

Došli jsme do ordinace. Zavřela jsem za ním a jemně jsem mu nabídla jedno ze dvou identických, stejně vysokých terapeutických křesel se zeleným čalouněním, vzdálených od sebe šedesát centimetrů. Posadil se. Učinila jsem totéž. Rozhlédl se a vstřebával pohledem místnost.

Moje ordinace je přes tři metry široká a čtyři a půl metru dlouhá, se dvěma okny, pracovním stolem s počítačem, komodou s knihami a stolkem mezi oběma křesly. Pracovní stůl, komoda i stolek jsou zhotovené ze stejného druhu rezavě hnědého dřeva. Pracovní stůl jsem získala od svého bývalého vedoucího katedry. Z vnitřní strany, kde to nikdo nemůže vidět, se prostředkem táhne prasklina: příhodná metafora práce, kterou dělám.

Na pracovním stole mám přesně deset samostatných stohů papírů, seřazených v dokonalém zákrytu jako záhyby měchu u akordeonu. Prý to budí dojem efektivní organizace práce.

Na zdech je míchanice všeho. Nezbytné diplomy, většinou nezarámované. Až příliš z toho čiší pohodlnost. Kresbička kočky, kterou jsem zachránila ze sousedovy popelnice, protože jsem potřebovala rám, ale kterou jsem si nakonec nechala kvůli kočce. Pestrobarevná tapiserie s motivem dětí hrajících si mezi pagodami jako pozůstatek z časů, kdy jsem ve třetím desetiletí svého života učila v Číně angličtinu. Na tapiserii je kávová skvrna, ale všimnete si jí jen tehdy, když víte, na co se díváte – něco na způsob Rorschachova obrazce.

V ordinaci přechovávám nejrůznější drobnosti, převážně dárky od pacientů a studentů, knížky, básničky, eseje, výtvarná díla, pohlednice, lístky z prázdnin, dopisy, karikatury. Jeden z mých pacientů, talentovaný výtvarník a hudebník, mi daroval fotografii slavného mostu Golden Gate, pokrytého hudebními partiturami, jež vlastnoručně napsal. Když snímek pořizoval, již netrpěl sklony k sebevraždě, ale i tak je to obrázek dosti pochmurný, jen v odstínech šedi a černi. Jiná pacientka, krásná mladá žena, kterou trýznily vrásky, jež viděla jen ona sama a jež nedokázala vyhladit ani závratným množstvím botoxu, mi dala velký hliněný džbán na vodu, s nímž lze snadno obsloužit deset lidí.

Vlevo od počítače schraňuji malou reprodukci mědirytiny Albrechta Dürera Melencolia 1. Na obrázku je patrná Melancholia, personifikovaná jako okřídlená žena sedící na lavici obklopené průmyslovými nástroji zapomenutými časem: kružítkem, hoblíkem, váhami, přesýpacími hodinami. Vyhladovělý pes, vychrtlý tak, že jsou mu vidět žebra, trpělivě a marně čeká, až se jeho paní probere.

Vpravo od počítače roztahuje drátěná křídla a vztahuje paže k obloze hliněná andělská bytost. U jejích nohou je vyryto slovo odvaha. Sošku mi darovala kolegyně, která vyklízela svou ordinaci. Zbytný andělíček. Vzala jsem si ho.

Jsem za tuto místnost vděčná. Mohu zde přebývat mimo čas, ve světě oplývajícím tajemstvím a sny. Je tu ovšem prostor i pro smutek a touhu. Jakmile pacienti přestanou potřebovat moji péči a odejdou, zakazuje mi má profese kontaktovat je. Jakkoli je můj vztah s nimi ve zdech ordinace reálný, mimo tento prostor existovat nemůže. Když své pacienty náhodou potkám v obchodě se smíšeným zbožím, váhám, zda vůbec pozdravit. O to méně dávám najevo, že jsem člověk, který má vlastní city a potřeby. Věříte snad, že musím jíst jako každý jiný?

Před lety, když jsem v rámci studia psychiatrie nastoupila na stáž, spatřila jsem svého školitele v oboru psychoterapie poprvé mimo ordinaci. Vyšel z krámu v nepromokavém plášti a pánském klobouku ve stylu Indiana Jonese. Působil dojmem, jako by právě sestoupil z obálky katalogu J. Petermana. Byl to otřesný zážitek. Sdílela jsem s ním množství detailů ze svého soukromého života a on mi dával rady, jaké by dával i svým pacientům. Nepřišlo mi na mysl, že by mohl nosit klobouk. Něco takového jsem považovala za nevhodné zaujetí vlastním vzhledem: nezapadalo to do idealizovaného obrázku, který jsem si o něm udělala. Především jsem si uvědomila, že mé pacienty může znepokojit, potkají-li mne někde na ulici.

Otočila jsem se k Jacobovi a zeptala se: „Jak vám mohu pomoci?“ K navázání rozhovoru využívám během let praxe nejrůznější zahájení, například: „Prozraďte mi, proč jste tady?“, „Co vás sem dnes přivádí?“, či dokonce „Začněte od začátku, ať už to pro vás znamená cokoli“.

Jacob si mne změřil. „Doufal jsem,“ pronesl se silným východoevropským přízvukem, „že budete muž.“

Hned jsem věděla, že budeme hovořit o sexu.

„Proč?“ otázala jsem se a předstírala nechápavost.

„Protože jako pro ženu bude pro vás obtížné porozumět mým problémům.“

„Mohu vás ujistit, že mě nemůže překvapit nic. V těchto zdech už jsem slyšela všechno.“

„Víte,“ zarazil se a pohlédl na mě plaše, „jsem závislý na sexu.“

Přikývla jsem a pohodlně se usadila v křesle. „Pokračujte...“

Každý nový pacient představuje nerozbalený balíček, nepřečtený román, neprobádanou krajinu. Jeden z nich mi kdysi vysvětlil, jaké to je, když zdolává skalní stěnu. Prý když je na stěně, neexistuje nic jiného, jen nekonečná skalní stěna a konečné rozhodnutí, kde se zachytit rukama a kam se zapřít nohama. Psychoterapeutická praxe se vlastně od horolezectví příliš neliší. Vnořím se do příběhu, naslouchám, jak plyne, a všechno ostatní přestává existovat.

Vyslechla jsem si mnoho variací na téma lidského utrpení, ale Jacobův příběh mne vyvedl z míry. Nejvíc mě znepokojilo, když jsem si uvědomila, co to znamená pro svět, v němž nyní žijeme – pro svět, který zanecháváme svým dětem.

Jacob začal vzpomínkou na dětství. Žádný úvod.

Freud by byl hrdý.

„Masturboval jsem už v době, kdy mi byly dva nebo tři roky,“ prohlásil. Vybavoval si to velice živě. Snadno jsem to vyčetla z jeho tváře.

„Jsem na Měsíci,“ pokračoval, „ale není to tak docela Měsíc. Je tam osoba podobná Bohu... a mám sexuální zážitek, v němž se nevyznám...“

Měsíc pro mne znamená něco jako propast – je současně všude a nikde. Ale jak si vysvětlit Boha? Netoužíme snad po něčem, co nás přesahuje, všichni?

Jako chlapec školou povinný se Jacob jevil jako snílek: neupravený, ruce a rukávy zamazané od křídy, během vyučování civěl z okna jako první, po skončení výuky opouštěl třídu jako poslední. Od osmi let již masturboval pravidelně. Někdy sám, někdy se svým nejlepším kamarádem. Nevěděli, že by se měli stydět. Po prvním svatém přijímání však procitl a začal tuto činnost vnímat jako „smrtelný hřích“. Od té doby masturboval výhradně o samotě a každý pátek docházel do místního kostela, kam chodila jeho rodina, aby se vyzpovídal katolickému knězi.

„Masturbuji,“ šeptal skrz zamřížované okénko.

„Jak často?“ ptal se kněz.

„Denně.“

Ticho. „Už to nikdy nedělej.“

Jacob se odmlčel a pohlédl na mne. Vyměnili jsme si letmý úsměv porozumění. Kdyby taková přímočará výtka mohla problém vyřešit, ztratila bych zaměstnání.

Chlapec se pevně rozhodl, že bude poslušný, „hodný“, a tak zaťal pěsti a přestal se oněch tělesných partií dotýkat. Předsevzetí vydrželo dva či tři dny.

„Tehdy,“ svěřil se mi Jacob, „jsem začal vést dvojí život.“

Pojem dvojí život je mi známý asi tak, jako je kardiologovi známý termín elevace ST úseku, onkologovi čtvrté stadium či endokrinologovi hemoglobin A1c, tedy zcela důvěrně. Vztahuje se na jednání osoby závislé na drogách, alkoholu či jiném nutkavém chování, jež tato osoba tají před ostatními, ba v některých případech i sama před sebou.

Když se Jacob jako teenager vracel ze školy, odebral se vždy na půdu, kde masturboval před kresbou řecké bohyně Afrodíté, kterou okopíroval z učebnice a ukryl mezi dřevěná prkna podlahy. Když se později nad touto etapou života zamyslel, jevila se mu jako čas nevinnosti.

V osmnácti se přestěhoval se starší sestrou do města, kde studoval fyziku a inženýrské vědy na místní univerzitě. Sestra celé dny pracovala, a tak se Jacob poprvé v životě ocital velmi často na dlouhé hodiny o samotě. Cítil se osamělý.

„Rozhodl jsem se tedy, že si vyrobím stroj...“

„Stroj?“ zeptala jsem se a trochu jsem se vsedě napřímila.

„Masturbační stroj.“

Váhala jsem. „Aha. Jak to fungovalo?“

„Napojil jsem kovovou tyčku na gramofon. Druhý konec jsem spojil s otevřenou spirálovou pružinou, kterou jsem zabalil do měkké látky.“

Nakreslil mi názorný obrázek.

„Látku a spirálovou pružinu jsem si dal kolem penisu,“ vysvětloval a vyslovoval slovo penis jako slova dvě: pen jako nástroj k psaní a nis jako jméno jezerní příšery z jezera Loch Ness. Málem jsem vyprskla smíchy, leč po chvíli sebereflexe jsem si uvědomila, že spíše zakrývám něco jiného: dostala jsem strach. Obávala jsem se, že i když jsem jej vybídla, aby se mi svěřil, nebudu umět tomuto pacientovi pomoci.

„Zatímco se gramofon točil a točil,“ pokračoval, „pružina se pohybovala nahoru a dolů. Rychlost pružiny jsem přizpůsobil rychlosti gramofonu. Nastavil jsem celkem tři různé rychlosti. Tímto způsobem jsem se mnohokrát dostával na samotný okraj vyvrcholení, aniž bych ho překročil. Naučil jsem se také trik: kouřit zároveň cigaretu, která mne od okraje zase stáhla.“

Prostřednictvím metody mikroúprav byl Jacob schopen vydržet ve stavu preorgasmu celé hodiny. „To je,“ pokýval, „velice návykové.“ S využitím stroje masturboval několik hodin denně. Nic se nevyrovnalo potěšení, jaké tehdy prožíval. Často přísahal, že přestane. Ukryl stroj vysoko do přihrádky v šatníku nebo ho rozebral a jednotlivé díly vyhodil. Za pár dní však součástky ze šatníku nebo z odpadkového koše vyndal, znovu složil a začal nanovo.

Je možné, že vás Jacobův masturbační stroj odpuzuje, ale na tom není nic divného. I já jsem pociťovala odpor, když mi to poprvé vyprávěl. Nejspíš to budete považovat za druh jakési extrémní perverze, jež se vymyká každodenní zkušenosti a není pro vás a váš život ani trochu relevantní. Pakliže ho však odsoudíme, vy i já, zbavíme se příležitosti přiznat si něco zásadního o svém vlastním způsobu života. Neboť my všichni si tvoříme vlastní masturbační stroje.

Já sama jsem si zhruba ve věku čtyřiceti let vypěstovala nezdravou závislost na paranormálních románech o mladých upírech ze ságy Stmívání. Byla to moje droga. Dost mne pohoršovalo, že něco takového čtu. Tím méně jsem si byla ochotna přiznat, že mne tato četba vzrušuje.[I] Sága Stmívání, pohybující se na onom rozkošně atraktivním pomezí mezi milostným románem, dobrodružným thrillerem a fantasy, pro mne představovala ve zlomové fázi poloviny života dokonalou únikovou cestu. Nesešla jsem na ni sama. Miliony žen mého věku četly Stmívání a staly se jeho fanynkami. Na tom, že mě četba zcela uchvátila, nebylo tedy nic neobvyklého. Knížky čtu celý život. Nezvyklé však bylo, co se stalo pak – něco, co jsem neuměla pojmenovat a co svými kořeny nejspíš vězelo hluboko v dřívějších sklonech či životních situacích.

Když jsem totiž ságu Stmívání dočetla, jala jsem se hltat všechny romány o upírech, jež jsem byla schopna vyhledat, a pak jsem se zaměřila na vlkodlaky, víly, čarodějnice, nekromanty, cestovatele v čase, jasnovidce, čtenáře myšlenek, skřety, elfy či věštce... seznam si doplňte podle libosti. V jistém okamžiku mne už krotké zamilované romány neuspokojovaly, a tak jsem začala pátrat po stále fantastičtějších, barvitějších a erotičtějších variacích na téma „chlapec potká dívku“.

Vybavuji si, že mne šokovalo zjištění, jak snadné je najít na beletristických policích naší místní knihovny díla obsahující šťavnatě vykreslené sexuální scény. Děsilo mě, že i moje děti mají volný přístup k takovým knihám. Patrně nejjadrnější dílko pro dospívající děti Středozápadu, jaké jsem v knihovně objevila, neslo název To jsem já, Margaret!II

Závislost eskalovala, když mi technicky zdatný přítel poradil obstarat si čtečku elektronických knih. Už jsem nemusela čekat na knihy v rámci těžkopádné meziknihovní výpůjční služby nebo ukrývat – zvlášť když byl poblíž manžel nebo děti – zrádné knižní obálky pod lékařskými časopisy. Nyní stačilo dvakrát mávnout a kliknout a měla jsem svou knihu okamžitě k dispozici kdykoli a kdekoli: ve vlaku, v letadle, v čekárně u holiče. Stejně snadno jsem si mohla přečíst nejen Zločin a trest od Fjodora Michajloviče Dostojevského, ale i sérii Temná horečka od Karen Marie Moningové.III

Zkrátka a dobře, začala jsem číst jednu knihu za druhou a šablonovitě jsem si vybírala romány erotického žánru. Jakmile jsem jednu e-knihu dočetla, začetla jsem se do druhé. Místo abych vedla společenský život, četla jsem; místo abych vařila, četla jsem; místo abych spala, četla jsem; místo abych věnovala pozornost manželovi a dětem, četla jsem. Jednou – stydím se to přiznat – jsem si vzala čtečku do práce a četla jsem mezi jednotlivými pacienty.

Nacházela jsem si stále levnější způsoby, jak se dostat ke knihám, včetně způsobů bezplatných. Amazon, podobně jako každý jiný dobrý drogový dealer, dobře zná cenu výtisků zdarma. Tu a tam jsem narazila na skutečně hodnotnou knihu, která byla levná; většinou však šlo o knihy opravdu hrozné, využívající stále stejných šablonovitých zápletek a rekvizit a neživotných postav – o knihy oplývající tiskařskými a gramatickými chybami. Přesto jsem je všechny četla, neboť jsem pásla po velmi konkrétním typu prožitku. Stále méně a méně mi záleželo na tom, jak jsem se k němu dostala.

Bažila jsem po onom okamžiku stupňujícího se sexuálního napětí, které se nakonec uvolní tím, že se hrdina a hrdinka dají dohromady. Syntax, styl, dějiště příběhu a jeho postavy mi už byly lhostejné. Žádala jsem jen předmět své obsese. A tyto knihy, psané podle šablonovité osnovy, byly koneckonců uzpůsobené k tomu, aby mne zaujaly. Každá kapitola končila příslibem napětí a všechny kapitoly postupně směřovaly k závěrečnému vyvrcholení. Postupem času jsem první část pročítala již jen letmo, dokud jsem se nedostala k vyvrcholení. A když už jsem se dostala až k němu, neobtěžovala jsem se číst zbytek knihy. Dnes již bohužel vím s naprostou jistotou, že když otevřete kterýkoli zamilovaný román přibližně ve třech čtvrtinách jeho délky, dostanete se k rozuzlení.

Přibližně rok po vypuknutí posedlosti zamilovanými romány jsem se přistihla, že o víkendu ve dvě hodiny ráno čtu erotický román Padesát odstínů šedi E. L. Jamese. Rozumově jsem si to odůvodňovala tím, že jde jen o moderní převyprávění románu Pýcha a předsudek Jane Austenové – tedy až do chvíle, než jsem narazila na popis sadomasochistických sexuálních pomůcek. Tehdy jsem si v náhlém osvícení uvědomila, že takto už v časných ranních hodinách nemíním trávit svůj čas. Dle širší definice lze závislost popsat jako pokračující nutkavou konzumaci látky nebo pokračující nutkavé chování (např. hazardní hry nebo sex) navzdory tomu, že závislý touto činností škodí sám sobě, druhým lidem nebo všem.

To, co se mi stalo, je triviální ve srovnání se životy lidí trpících zničující závislostí, ale něco to vypovídá o prohlubujícím se problému nutkavé nadměrné konzumace, jíž jsme dnes vystaveni všichni, i když třeba vedeme dobrý život. Mám laskavého a milujícího manžela, báječné děti, smysluplnou práci, svobodu, autonomii a relativní bohatství – netrpím žádným traumatem, společenským vytěsněním, chudobou, nezaměstnaností či jinými rizikovými faktory spojenými se závislostí. Přesto mne cosi neustále nutilo utíkat se hlouběji a hlouběji do fantazijního světa.

Temná stránka kapitalismu

VE VĚKU TŘIADVACETI LET SE JACOB seznámil se svojí nastávající a oženil se. Novomanželé se odstěhovali do třípokojového bytu, který sdíleli s rodiči. Jacob se zbavil stroje – nadobro, jak doufal. S manželkou si podali žádost o vlastní byt, ale bylo jim řečeno, že čekací lhůta je průměrně pětadvacet let. To bylo v 80. letech pro východoevropskou zemi, v níž žili, typické.

Místo toho, aby celá desetiletí bydleli s rodiči, rozhodli se vydělat víc peněz, aby si byt mohli koupit dříve. Rozjeli byznys, dováželi počítače z Tchaj-wanu a zapojili se do nezákonného podnikání. Jejich obchodu se dařilo a z hlediska místních norem dvojice záhy zbohatla. Získali dům a kus pozemku. Narodily se jim dvě děti, chlapeček a holčička.

Zdálo se, že úspěšná trajektorie jejich životů bezpečně stoupá, když bylo Jacobovi nabídnuto vědecké místo v Německu. Chopili se příležitosti a odstěhovali se na Západ, kde mohl Jacob udělat kariéru a zajistit dětem veškeré vymoženosti, jež jim západní Evropa mohla poskytnout. Přestěhováním se samozřejmě vynořily nové příležitosti, ne všechny pro dobro věci.

„Jakmile jsme se přestěhovali do Německa, objevil jsem pornografii, pornokina, živá představení. Město, v němž žijeme, je tím známé. Nemohl jsem odolat. Ale zvládl jsem to. Zvládal jsem to deset let. Jsem zaměstnaný jako vědec, pracuji tvrdě, jenže v roce 1995 se všechno změnilo.“

„Co se změnilo?“ zeptala jsem se, i když jsem odpověď tušila.

„Internet. Bylo mi dvaačtyřicet, vedl jsem si dobře, ale jakmile nastoupil internet, život se mi začal hroutit. Někdy v roce 1999 jsem se ocitl ve stejném hotelu, v němž jsem byl předtím ubytován nejméně padesátkrát. Následujícího dne mne čekala velká konference a důležitá přednáška. Avšak místo abych si připravoval řeč, celou noc jsem sledoval porno. Na konferenci jsem se dostavil nevyspalý a nepřipravený. Promluvil jsem, ale velice mizerně. Téměř jsem ztratil místo.“ Při vzpomínce hleděl do země a vrtěl hlavou.

„Pak jsem zavedl nový rituál,“ pokračoval Jacob. „Pokaždé, když jsem vstoupil do hotelového pokoje, umístil jsem všude samolepky – na zrcadlo v koupelně, na televizní přijímač, na ovladač – a všude jsem napsal: ‚Nedělej to.‘ Nevydržel jsem ani den.“

Ohromuje mne, jak moc se hotelové pokoje podobají starším Skinnerovým boxům pro pokusná zvířata: postel, televize a minibar. K získání drogy stačí stlačit páčku.

Vzhlédl a na dlouho se odmlčel. Poskytla jsem mu čas.

„To bylo poprvé, co jsem uvažoval o tom, že skoncuji se životem. Usoudil jsem, že by mě svět nepostrádal, možná by si beze mne vedl lépe. Došel jsem na balkon a pohlédl dolů. Čtyři patra... to by stačilo.“

Jedním z nejsilnějších rizikových faktorů rozvoje závislosti na jakékoli návykové látce je snadný přístup k droze. Je-li snadné drogu získat, existuje větší pravděpodobnost, že ji vyzkoušíme. Jakmile ji vyzkoušíme, zvýší se nebezpečí, že se na ní staneme závislými.

Současná epidemie užívání opioidů ve Spojených státech amerických je tragickým a varovným dokladem této skutečnosti. Ve Spojených státech amerických se v letech 1999–2012 počet předpisů na opioidy s účinnými látkami jako oxykodon, hydrokodon nebo fentanyl (prodávaných například pod obchodními názvy OxyContin, Vicodin, Duragesic) zvýšil čtyřnásobně. Když k tomu připočteme promptní distribuci opioidů do všech koutů Ameriky, nijak nepřekvapí, že závislost na nich stoupla a vzrostl i počet úmrtí s touto závislostí spojených.2

Operační skupina jmenovaná Asociací škol a programů veřejného zdraví (Association of Schools and Programs of Public Health, ASPPH)3 vydala 1. listopadu 2019 zprávu, v níž konstatuje: „Lavinovité šíření předepisování silných (vysoce účinných a dlouho působících) opioidů vedlo jednak k výraznému zvýšení závislosti na předepisovaných opioidech, jednak k jejich přepracování na zakázané druhy opioidů, včetně fentanylu a jeho analog, a následně k exponenciálnímu nárůstu počtu případů předávkování.“ Ve zprávě se navíc uvádí, že porucha užívání opioidů (opioid use disorder) „je způsobena opakovanou expozicí opioidům“.4

Snížením dodávek návykových látek klesá riziko expozice a zároveň i nebezpečí rozvoje závislosti a s ním spojené újmy na zdraví. Přirozeným experimentem, který tuto hypotézu potvrdil, se v uplynulém století stala „Prohibice“, celonárodní ústavní zákaz výroby, dovozu, distribuce a prodeje alkoholických nápojů ve Spojených státech amerických v letech 1920– 1933. Prohibice vedla k výraznému snížení počtu Američanů konzumujících alkohol a závislých na alkoholu.5 Četnost případů opilství na veřejnosti i případů alkoholického poškození jater klesla v tomto období na polovinu, a to navzdory neexistenci nových léčiv, jimiž by bylo možné závislost léčit. Prohibice měla samozřejmě i některé nezamýšlené následky, například vytvoření rozsáhlého černého trhu řízeného zločineckými gangy.6

Pozitivní dopady Prohibice na konzumaci alkoholu a související úmrtí se nicméně obecně nedoceňují. Efekt snížené konzumace alkoholu v důsledku Prohibice dokonce přetrvával ještě v 50. letech. V následujících třiceti letech, kdy byl alkohol již dostupnější, míra jeho konzumace neustále vzrůstala. V 90. letech stoupl počet Američanů pijících alkohol téměř o 50 %, vysoce rizikové pití o 15 %. V letech 2002–2013 se diagnostikovatelná závislost na alkoholu zvýšila o 50 % u starších dospělých (nad pětašedesát let) a o 84 % u žen – navzdory tomu, že tyto dvě demografické skupiny bývaly vůči této formě ohrožení relativně imunní.7

Snadná dostupnost ovšem není jediným rizikovým faktorem rozvoje závislosti. Vyššímu riziku čelíme, pakliže závislostí trpěl náš biologický rodič nebo prarodič, a to i tehdy, nejsme-li se závislými osobami ve styku. Dalším rizikovým faktorem je duševní choroba,8 byť kauzální spojitost mezi ní a závislostí zůstává nejasná. Nevíme, zda 1) duševní onemocnění vede ke zneužívání drog, nebo 2) zneužívání drog vede k rozvoji duševní choroby či k jejímu demaskování – nebo zda příčina vězí v kombinaci obou těchto možností. K rozvoji závislosti přispívá i trauma, chronické onemocnění, špatná sociální situace či chudoba, neboť drogy se stávají prostředkem řešení problémů; vedou k epigenetickým změnám – k dědičným změnám na vláknech DNA bez ohledu na zděděné párování bází – a ovlivňují genovou expresi jak u závislých jedinců, tak u jejich potomků.

Nejzávažnější ze všech výše uvedených faktorů podněcujících rozvoj závislosti je však nejspíš snadný přístup k návykovým látkám. Nabídka vytvořila poptávku, a tak jsme se všichni stali oběťmi vířícími ve spirále nutkavé nadměrné spotřeby. Tuto spirálu roztáčí naše dopaminová ekonomika – historik David Courtwright ji nazval „limbickým kapitalismem“9 – s pomocí transformační technologie, jejíž zhoubnou zásluhou je nejen snadnější dostupnost, ale i zvyšující se množství drog, přibývání jejich typů a jejich rostoucí účinnost.

Stroj na výrobu cigaret,10 vynalezený v roce 1880, například umožnil, že za pouhou minutu bylo možné naplnit místo čtyř cigaret závratných dvacet tisícovek. Dnes se každý rok ve světě prodá 6,5 bilionu cigaret, denně se vykouří zhruba 18 miliard cigaret a denně na následky kouření zemře přibližně 6 milionů lidí.

V roce 1805 objevil německý lékárenský laborant Friedrich Sertürner utišující prostředek, nazvaný morfin (morfium) – opioidní alkaloid desetkrát účinnější než surové opium, z něhož je získáván. V roce 1853 vynalezl skotský lékař Alexander Wood hypodermální injekci. Objev a vynález shodně přispěly ke stovkám zpráv publikovaných v lékařských časopisech konce 19. století, hovořících o iatrogenních (lékařem vyvolaných) případech závislosti na morfinu.11 Ve snaze připravit méně návykový opioidní utišující prostředek, jímž by bylo možné nahradit silně návykový morfin, chemici přišli s naprosto novou sloučeninou, kterou nazvali „heroin“ – z německého heroisch, znamenajícího „odvážný“.IV Ukázalo se, že heroin je dvakrát až pětkrát účinnější než morfin. V prvním desetiletí 20. století v důsledku jeho užívání vznikl fenomén narkomanie.

Dnes jsou účinné opioidy – např. oxykodon, hydrokodon či morfokodon –, splňující přísné farmaceutické normy, dostupné ve všech myslitelných formách: v tabletách, injekcích, náplastech či v nosním spreji. V roce 2014 vkráčel do mé ordinace pacient středního věku a cucal jasně červené fentanylové lízátko. Fentanyl je syntetický opioid, padesátkrát až stokrát účinnější než morfin. A nejen opioidy, ale i mnohé další drogy jsou dnes mnohem účinnější než před rokem. Elektronické cigarety jsou elegantní, neokázalé a bez zápachu, a baterii lze dobíjet. Systém přísunu nikotinu vede na rozdíl od tradičních cigaret k rychlému navýšení hladiny nikotinu v krvi. Teenager si může vybrat i z nepřeberné palety lákavých vůní.

Dnešní marihuana je pětkrát až desetkrát účinnější než marihuana v 60. letech a je k dispozici v šušenkách, koláčcích, čokoládových brownies, želé bonbonech gummy bears, borůvkách, ale také v pot tarts, pastilkách, (aromatických) olejích, tinkturách, čajích... seznam je nekonečný. Na celém světě se potraviny technicky zpracovávají. Po 1. světové válce se objevily výrobní linky na smažené bramborové chipsy a hranolky,12 jež vedly k prodeji balíčků populárních brambůrek. V roce 2014 spořádal jeden Američan průměrně 51 kg brambor, z nichž 15 kg tvořily brambory normální a zbývajících 36 kg brambory zpracované. Ke značné části potravin, jež konzumujeme, se přidává nejen hojně cukru, soli a tuku, ale i tisícovky umělých chutí a vůní, aby se lahůdkami, jako je francouzský zmrzlinový toast či thajská kokosová polévka s rajčaty, dal uspokojit náš náročný moderní apetit.13

Se vzrůstající dostupností a účinností návykových látek se stává normou polypragmazie, tj. užívání většího počtu návykových látek (drog, léčiv) současně či v těsném sledu za sebou. Můj pacient Max shledal, že je jednodušší, když mi místo vysvětlování nakreslí, jak se během času měnila jeho náklonnost k drogám. Jak je z obrázku patrné, ve věku sedmnácti let začínal s konzumací alkoholu, cigaret a marihuany („Mary Jane“). V osmnácti již šňupal kokain. V devatenácti věnoval přízeň OxyContinu (účinnou látkou je oxykodon) a Xanaxu (alprazolam ze skupiny benzodiazepinů). Po dvacítce experimentoval se zneužíváním Percocetu (kombinace oxykodonu a paracetamolu), fentanylu, ketaminu, LSD, PCP (fencyklidin, andělský prach), DXM (dextrometorfan) a MXE (metoxetamin), až se mu nakonec zalíbil farmaceuticky kvalitní opioid Opana (oxymorfon), který ho posléze přivedl k heroinu, u něhož Max zakotvil a vytrval až do třiceti let, kdy mne přišel navštívit. Když to shrneme, v období jen nepatrně delším než deset let vyzkoušel čtrnáct různých druhů návykových látek.

Svět nyní nabízí plně komplementární drogy digitální, které dříve neexistovaly, a pokud existovaly, jsou dnes nově k dispozici na digitálních platformách, jež jejich účinnost a dostupnost exponenciálně umocňují. Za všechny jmenujme alespoň online pornografii, hazard a videohry. K tomu je třeba dodat, že návyková je již samotná technologie se svými světelnými efekty, hudebními fanfárami, bezednými poháry a příslibem, že s pokračujícím zapojením bude uživatel odměněn ještě více. Můj vlastní vývoj od poměrně nevinných zamilovaných románů o upírech až po společensky nevhodnou pornografii pro ženy lze vysledovat k počátkům elektronických čteček.

Drogou se může stát samotný akt konzumace. Můj pacient Chi, vietnamský přistěhovalec, si vypěstoval závislost na pátrání po výrobcích na internetu a jejich online nákupu. Cyklus narůstajícího vzrušení pro něho začínal rozhodnutím, co si koupí, pokračoval čekáním na doručení a vrcholil okamžikem otevření balíčku. Nadšení bohužel vydrželo jen krátce poté, co přestřihl papírovou pásku Amazonu a zjistil, co je uvnitř. V důsledku toho měl byt zavalený levným spotřebním zbožím a dlužil desítky tisíc dolarů. Ani pak nedokázal přestat. Aby cyklus zachoval, objednával si stále levnější a levnější výrobky – kroužky na klíče, kelímky, plastové sluneční brýle – a vracel je, jakmile dorazily.

Internet a šířící se nákaza ve společnosti

TOHO DNE SE JACOB V HOTELU ROZHODL, že se životem neskoncuje. Hned následujícího týdne byla jeho ženě diagnostikována rakovina mozku. Manželé se vrátili do původní vlasti, kde strávili tři roky starostmi s ošetřováním. Jacobova žena zemřela. V roce 2001 se devětačtyřicetiletý Jacob znovu setkal se svou láskou z vysoké školy a opět se oženil.

„Než jsme se vzali, se svými potížemi jsem se jí svěřil, ale nejspíš jsem je bagatelizoval.“

Novomanželé si společně koupili dům v Seattlu. Jacob pracoval jako vědec v Silicon Valley a dojížděl do zaměstnání. Čím více času trávil v Silicon Valley, daleko od manželky, tím častěji se vracel ke staré praxi sledování pornografie a nutkavé masturbace.

„Nikdy se nezabývám pornografií, když jsme spolu. Jakmile však pobývám tady, v Silicon Valley, nebo když jsem na cestách a žena není se mnou, přecházím na porno.“

Jacob se odmlčel. Bylo zřejmé, že následující slova se mu neříkala lehce.

„Někdy si v rámci zaměstnání pohrávám s elektřinou a něco rukama pociťuji. Jsem zvídavý. Zaujala mě myšlenka, jaké by to bylo, kdybych si do penisu pustil proud. Začal jsem propátrávat webové stránky a zjistil jsem, že existuje celá komunita lidí, kteří používají elektrickou stimulaci. Ke svému stereosystému jsem tudíž připojil elektrody a kabely. S využitím napětí ve stereosystému jsem zkusil střídavý proud. Místo obyčejného kabelu jsem použil bavlněné elektrody namočené do slané vody. Čím vyšší je hlasitost sterea, tím silnější je proud. Při nízké hlasitosti necítím nic. Při vysoké hlasitosti to bolí. Orgasmu mohu docílit mezi těmito polohami.“

Nemohla jsem si pomoci, oči se mi rozšířily.

„Je to ale velmi nebezpečné,“ pokračoval. „Uvědomil jsem si, že při případném výpadku elektrického proudu bych mohl dostat ránu. Mohl bych si ublížit. Někteří už na to umřeli. Na netu jsem se dozvěděl, že si mohu koupit lékařský přístroj, něco jako ty terapeutické stroje, co slouží k utišení bolesti, jak se jim říká...“

„TENS?“[V]

„Ano, TENS, přístroj za šest stovek dolarů, anebo jsem si mohl vyrobit vlastní za dvacet dolarů. Rozhodl jsem se, že si udělám vlastní. Koupil jsem si materiál. Sestrojil jsem aparát. Funguje. A funguje dobře.“ Na okamžik se opět odmlčel. „Ale teď o tom nefalšovaném objevu. Umím ho naprogramovat. Jsem schopen sestavit rutinní program pro konkrétního uživatele a synchronizovat hudbu s pocitem.“

„Jaký druh rutinního programu?“

„Práce ruky, přirážení. Například. A nesestavil jsem rutinní program jen sám pro sebe. Na netu jsem narazil na rutinní programy jiných lidí. Stáhl jsem je a sdílel s nimi svůj. Někteří lidé si napsali programy, které synchronizovali s pornovideem, takže můžete pociťovat to, co vidíte... je to jako virtuální realita. Z těch pocitů plyne potěšení, to jistě, ale je tu i potěšení ze samotného sestavování aparátu, z předjímání, jak ho budu používat, a z experimentování, jak to všechno zdokonalit a sdílet s ostatními.“

Vzpomínám si, že se těsně předtím, než jeho tvář zvážněla, usmál. Zjevně přemýšlel, co dál, zkoumal mne. Řekla bych, že vědecky odměřoval, jak to všechno přijmu. Vzchopila jsem se a pokynula mu, aby pokračoval.

„Horšilo se to. Na netu jsou chaty, kde můžete živě sledovat, jak lidé uspokojují sami sebe. Je to zadarmo, ale je možné koupit si poukázku. Za dobré představení dávám poukázky. Natáčím sám sebe a dávám to na net. Jenom svoje intimní partie. Nic jiného ze mě není vidět. Zpočátku je vzrušující, že mne pozorují cizí lidé. Ale současně se cítím provinile, protože tím mohu ovlivnit druhé a ti si také mohou vypěstovat závislost.“

V roce 2018 jsem jako lékařka podávala odborné dobrozdání v případě muže, který svým kamionem najel do dvou teenagerů a oba zabil. Řídil pod vlivem drog. V rámci soudního řízení jsem vedla rozhovor s detektivem Vincem Duttoem, vrchním policejním vyšetřovatelem za Placer County v Kalifornii, kde se proces konal. Byla jsem zvědavá na jeho práci, a tak jsem se jej zeptala, zda si v posledních dvaceti letech nevšiml, že by se situace nějak obecně měnila. Pověděl mi o tragickém případu šestiletého chlapce, dopouštějícího se na čtyřletém bratříčkovi sodomie.

„Když řešíme podobné případy,“ vysvětloval, „obvykle zjistíme, že některý dospělý, s nímž bylo dítě v kontaktu, dítě sexuálně zneužíval, a postižené dítě pak dělalo totéž jinému dítěti, třeba mladšímu bratříčkovi. Provedli jsme však důkladné šetření a neexistuje žádný náznak, že by byl starší bratr někdy zneužíván. Jeho rodiče se rozvedli a hodně pracovali, takže se děti tak trochu vychovávaly samy, ale v tomto případě rozhodně k žádnému sexuálnímu zneužívání nedocházelo. Nakonec se ukázalo, že starší bratr sledoval na internetu kreslené filmy a narazil na jakýsi japonský animovaný snímek, ukazující všechny možné druhy sexuální činnosti. Tohle děcko mělo svůj vlastní iPad. Nikdo se nezajímal, co na něm dělá, takže když ten kluk zhlédl řadu takových filmů, rozhodl se, že to vyzkouší na mladším bratříčkovi. Policejní práci dělám přes dvacet let, ale s ničím podobným jsem se zatím nesetkal.“

Internet vyvolává a podporuje nutkavou nadměrnou konzumaci nejen tím, že umožňuje snadnější přístup k starým i novým návykovým látkám, ale i tím, že navádí k chování, jež by nás předtím nenapadlo ani ve snu. Video tedy nepůsobí „virálně“ („go viral“) jen obrazně. Může být nakažlivé zcela reálně. Rodí se kulturní obdoba genu, tzv. mem. Lidé jsou tvorové společenští. Když vidíme druhé chovat se na netu určitým způsobem, často chápeme takové chování jako „normální“, protože tak jednají i ostatní. Twitter čili „cvrkot“ je příhodné pojmenování platformy sociálních médií pro posílání zpráv, kterou si shodně oblíbili učenci i prezidenti. Chováme se jako ptačí hejno. Křídla necháváme složená, dokud se hejno nezvedne celé.

Jacob shlédl na svoje ruce. Neodvážil se mi podívat do očí. „Pak jsem se na chatu seznámil s jednou paní. Ráda nad muži dominuje. Zasvětil jsem ji do svého elektrického zařízení a předal jsem jí dálkové ovládání. Mohla kontrolovat frekvenci, intenzitu i strukturu pulzů. Ráda mne přivádí na okraj vyvrcholení, a pak mi nedovolí jít dál. Udělá to desetkrát a ostatní lidé to sledují a komentují. Postupně jsme se spřátelili, ta paní a já. Nikdy nechce ukázat svoji tvář. Jednou jsem ji ale zahlédl, náhodou, když kamera na okamžik upadla.“

„Jak byla stará?“ otázala jsem se.

„Řekl bych, že něco přes čtyřicet...“

Chtěla jsem se ještě zeptat, jak vypadala, ale vytušila jsem, že důvodem otázky by nebyly pacientovy terapeutické potřeby, nýbrž jen moje chlípná zvědavost, a tak jsem mlčela.

„Moje žena to všechno odhalila,“ pokračoval Jacob. „Prohlásila, že mě opustí. Slíbil jsem, že s tím přestanu. Sdělil jsem své online přítelkyni, že končím. Velmi se rozhněvala. Moje žena byla taky vzteky bez sebe. Nenáviděl jsem se. Na nějaký čas jsem opravdu přestal. Asi na měsíc. Pak jsem s tím ale začal nanovo. Jenom já a můj stroj, žádné chaty. Své ženě jsem lhal, ale nakonec na to opět přišla. Její terapeutka jí radila opustit mě. Moje žena byla téhož názoru, a tak ode mne odešla. Odstěhovala se do našeho domu v Seattlu. Teď jsem sám. Nic není tak dobré, jak by si člověk představoval,“ zavrtěl hlavou Jacob. „Skutečnost je vždycky o něco horší. Znovu jsem si předsevzal, že s tím definitivně skončím. Stroj jsem zničil a vyhodil. Druhý den ráno ve čtyři hodiny jsem zbytky vyhrabal z popelnice a znovu jsem ho dal dohromady. Chci přestat,“ dodal Jacob a hleděl na mne prosebnýma očima. „Chci to. Nechci umřít jako závislák.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Představila jsem si, jak je svými genitáliemi propojen skrze internet s místností plnou cizích lidí. Pociťovala jsem odpor, hrůzu, soucit a podivně znepokojivé tušení, že jsem mohla být na jeho místě.

Nejsme Jacobovi tak nepodobní. My všichni jsme vystaveni nebezpečí, že se ubavíme a uvzrušujeme k smrti. Sedmdesát procent veškerých úmrtí na světě lze připsat na vrub nepříznivým zdravotním dopadům škodlivého chování, jakým je kouření, nedostatek pohybu a konzumace nevhodné stravy. Mezi hlavní celosvětově smrtící rizika^14 patří vysoký krevní tlak (13 %), závislost na tabáku (9 %), vysoká hladina cukru v krvi (6 %), nedostatek pohybu (6 %) a obezita (5 %). V roce 2013 žilo na světě odhadem 2,1 miliardy dospělých s nadváhou, zatímco v roce 1980 jen 857 milionů. Celosvětově – s výjimkou subsaharské Afriky a Asie – dnes lidé častěji trpí obezitou než podváhou.15

Četnost výskytu nejrůznějších závislostí všude ve světě stoupá. Podíl nemocí vzniklých v důsledku zneužívání alkoholu a nelegálních drog dosahuje v globálním měřítku 1,5 % veškerých onemocnění, zatímco v samotných Spojených státech amerických přes 5 %. Do statistiky přitom není zařazeno kouření. Typy závislosti na návykových látkách se různí podle zemí. Ve Spojených státech amerických dominují nelegální drogy, v Rusku a východní Evropě alkohol. Od roku 1990 do roku 2017 celosvětově stoupalo riziko úmrtí v důsledku závislosti ve všech věkových kategoriích; více než polovina těchto úmrtí připadá na lidi mladší padesáti let.16

Nutkavé nadměrné spotřebě nejvíce podléhají lidé chudí a málo vzdělaní, zejména ti, kteří žijí v bohatých zemích. Snadno se dostanou k moderním a vysoce účinným drogám, jež uspokojí i nejnáročnější, ale zároveň nedosáhnou na smysluplnou práci, bezpečné ubytování, kvalitní vzdělání, finančně dostupnou zdravotní péči a rasovou a třídní rovnost před zákonem. S takovým zázemím se pojí vysoké riziko rozvoje závislosti.

Ekonomové z Princetonské univerzity, Anne Caseová a Angus Deaton, ukázali, že bílí Američané středního věku, kteří nemají univerzitní vzdělání, umírají v mladším věku než jejich rodiče, prarodiče i praprarodiče. Ke třem hlavním příčinám úmrtí v této skupině patří předávkování drogou, onemocnění jater v důsledku nadměrného pití alkoholu a sebevražda. Caseová a Deaton tento fenomén příhodně nazvali „smrt ze zoufalství“.17

Nutkavou nadměrnou spotřebou ovšem neohrožujeme jen svůj vlastní život, ale i existenci planety. Světové přírodní zdroje se rychle ztenčují.18 Ekonomové odhadli, že v roce 2040 se sníží přírodní kapitál světa (půda, lesy, zásoby ryb a fosilních paliv) oproti dnešku o 21 % v zemích s vysokými příjmy a o 17 % v zemích chudších. Uhlíkové emise mezitím vzrostou v zemích s vysokými příjmy o 7 % a ve zbytku světa o 44 %.

Požíráme sami sebe.

I I u nás je známa (také z filmového zpracování) sága americké spisovatelky Stephenie Meyerové Stmívání (Twilight), kterou v několika dílech vydalo pražské nakladatelství Egmont. (pozn. překlad.)

II Knihu To jsem já, Margaret! (v originále Jsi tam, Bože? To jsem já, Margaret! – Are You There, God? It’s Me, Margaret!) napsala spisovatelka Judy Blumeová pro dívky od 10 let věku. U nás ji vydal Albatros v roce 1999 v překladu Moniky Voskové. Pojednává nejen o problémech dospívání, ale i o potížích s náboženstvím, neboť hrdinka příběhu pochází ze smíšeného židovsko-křesťanského manželství. (pozn. překlad.)

III Karen Marie Moningová proslula zejména romány z cyklu Highlander, situovanými na Skotskou vysočinu. V cyklu Temná horečka se inspirovala keltskou mytologií. V brněnském nakladatelství Jota vyšly v překladu Jana Sládka první tři díly z této série: Temná horečka (Darkfever), Krvavá horečka (Bloodfever) a Horečka Dananů (Faefever). (pozn. překlad.)

IV Můžeme dodat, že hérós je původně řecký výraz označující hrdinu ve smyslu „ochránce“. (pozn. překlad.)

V TENS (transcutaneous electrical nerve stimulation), terapeutický masážní elektrostimulátor. (pozn. překlad.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dopamin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.