Přeložila Ivana Nuhlíčková

Teresa Driscollová: Za to mi zaplatíš

Text copyright © 2019 by Teresa Driscoll

All rights reserved.

Translation © Ivana Nuhlíčková 2022

ISBN 978-80-249-4673-3

1. KAPITOLA

ALICE

„Vezmu na tebe ocelovou strunu.“

Přesně tohle řekl. Slyšela jsem ten hlas v uchu. V hlavě. V životě.

Je středa, tři odpoledne, ale neuvědomuju si význam toho dne, protože mi zatím nedošlo, že to všechno začalo dřív, že toto je ve skutečnosti už třetí středa.

Nejdřív mi to připadalo prostě neskutečné. Ten hlas v telefonu byl upravený nějakým přístrojem. Robotická ozvěna mě tak vyděsila, že jsem okamžitě zavěsila. Později toho budu litovat, budu si přát, abych poslouchala pečlivěji, protože brzy mi policie bude pokládat spousty otázek – Použil vaše jméno? Ozývaly se nějaké zvuky v pozadí? Jaký měl rytmus hlasu?  – a já se budu cítit trapně, že neznám odpovědi.

Já, která se všímavostí živí.

Zatím jen sedím, připadám si v rušné kanceláři sama a nejsem si jistá, jak reagovat. Zaskočilo mě, že se necítím jen vyděšená, ale zároveň i zahanbená. Ano. Nedávalo to smysl, možná to bylo směšné, ale cítila jsem se zahanbená, že to mnou tak snadno otřáslo. Pořád jsem měla pocit, jako bych byla odpojená od místnosti, v níž jsem. Vnímala jsem tělo tak intenzivně, že jsem cítila i tep v prstech, jak jsem stále svírala sluchátko, i když jsem ho už položila zpátky do vidlice.

Zadívala jsem se na hřbet pravé ruky a ozvěna robotického hlasu –ocelovou strunu  – mě přiměla položit si ruku do klína. Představila jsem si prodavače v našem lahůdkářství, jak ostrou ocelovou strunou krájí sýr. Představila jsem si, jak se mi stejný drát zařezává do…

Ne. Narovnala jsem se. Přemýšlela jsem, proč by někdo říkal tak strašnou věc. Proč by na něco tak příšerného vůbec myslel…

Otočila jsem se doprava a viděla, jak se do newsroomu vrací Jack. Kráčel rychle ke své židli vedle té mojí, v ruce držel kelímek s kávou. Rozblikalo se světlo signalizující další hovor. Zvedl sluchátko a já zadržela dech, ale nebyl to stejný volající. Jackův výraz se změnil z tázavého na podrážděný. Protočil oči, přehodil si sluchátko z pravého ucha k levému, aby vysvětlil, že se běžně rozvodovými případy nezabýváme, madam…

Odkašlal si, zarazil se a znovu chvíli naslouchal volající, vzápětí pokračoval.

Ano, chápu, že vás to přivádí k zoufalství, ale je mi líto, rozvody se opravdu nezabýváme. Běžně skutečně ne… Ne, pokud…

Slyším odpověď, někdo na druhé straně křičí. Jack si odtáhl sluchátko od ucha a do místnosti se linuly nadávky volající. Potom si sluchátko znovu přiložil k uchu. Přeji vám, aby všechno dopadlo dobře, madam, ale budu se muset rozloučit.

Jak Jack dopíjel poslední doušek kávy, než hodil kalíšek do odpadkového koše, otočila jsem se doleva, kde se nad klávesnicí skláněl náš specialista na kriminalitu Adam. Měl před uzávěrkou, zběsile bušil do kláves, do online vydání novin potřebovali okamžitě zprávu od soudu. Nechce se mi ho rušit, ani Jacka nebo kohokoli jiného, protože jsem to pořád ještě nevstřebala. Ale jak bych to měla udělat?

Neustále máme podivné telefonáty. Minulý týden volala nějaká žena a stěžovala si, že ji pronásleduje mrak…

„Jsi v pořádku, Alice?“

„Ano. Samozřejmě.“

Ne. Problém spočíval v tom, že jsem takový telefonát nikdy nezažila. Otočila jsem se za tou otázkou, směrem k Jackovi. Pořád jsem přemýšlela o té ocelové struně. Ostré jako břitva. Jak se pomalu a lehce zařezává…

„Ježíši, Alice. Nevypadáš v pořádku. Nepotřebuješ trochu vody?“

Teprve teď jsem si všimla, jak s námahou dýchám.

„Nic mi nechybí.“ Zhluboka jsem se nadechla nosem a vydechla ústy, snažila jsem se zklidnit. „Jen jsem měla divný telefonát. Na chvíli mě rozhodil.“

„Jaký divný telefonát?“

Konečně jsem pohlédla Jackovi do tváře. „Nějaký magor. Prostě volal nějaký cvok. O nic nejde.“

„Nevypadá to, jako by o nic nešlo. Takže, co říkal – ten cvok?“

Zarazila jsem se a uvědomila si, že nechci opakovat ta slova, protože nechci, aby se stala skutečnými. Nechci je znovu vytahovat.

„Co říkal, Alice?“

„O nic nejde.“

„Prosím, řekni mi to…“

„Byl to muž. Použil nějaký přístroj na úpravu hlasu. Řekl: Vezmu na tebe ocelovou strunu.“

„Panebože.“  Jack si prohrábl vlasy a vstal. „Zatracená práce. Měnič hlasu? Tak jo. Přinesu ti trochu vody a rovnou zajdeme za Tedem.“

Vykročil k chladicímu boxu a vrátil se s kelímkem, který mi podal. Díval se mi přímo do tváře.

„Vypij to. Pomalu to usrkávej…“

Voda byla ledová, já uchopila kelímek a přemýšlela o tom kontrastu – studená voda na jazyku a teplé prsty svírající umělou hmotu.

Ocelová struna…

Jack si mě pozorně prohlížel.

„Jsem v pořádku, Jacku. Vážně. Jen si ze mě někdo vystřelil. Nějaký cvok.“

„Na které lince? Na tvé osobní, nebo na veřejné do redakce? Chci říct, byla to jen náhoda? Oslovil tě jménem?“

Byla to první z logických otázek, na něž se budu snažit odpovědět. Podívala jsem se na řádku světýlek na telefonu. Světýlko uprostřed? Ano.

„Linka 301. Používám ji pro svůj sloupek, ale v seznamu je uvedená jako linka do redakce. Myslím, že mé jméno nepoužil.“ Odmlčela jsem se a snažila se rozpomenout, abych měla jistotu. „Ne. Když o tom přemýšlím, nejspíš to byl někdo, kdo toužil upoutat pozornost. Neměla jsem se tím nechat tak rozhodit.“

Jack zavrtěl hlavou. „Nahodilé nadávky ignorujeme. Ale přímé výhrůžky s měničem hlasu hlásíme Tedovi. Pojď. Je to podle protokolu.“

Vzala jsem kelímek s vodou a vykročila za ním do buňky šéfredaktora v rohu kanceláře. Jack zaklepal na otevřené dveře.

„Co chcete? Doufám, že máte něco nového, protože jsem právě hovořil s právníkem a budu z toho mít žaludeční vředy…“

„Promiň, Tede. Alice právě zvedla telefon nějakému šílenci. Vyhrožoval jí a používal měnič hlasu. Myslel jsem, že bychom to měli nahlásit.“

Zopakovala jsem, co mi řekl, a dívala se, jak se Tedovi změnil výraz.

„Dobře. Chtěl přímo tebe? Vyslovil tvoje jméno, Alice?“

„Ne, Tede.“

„Dobře. To je dobře.“ Byla na něm znát úleva. „Nejspíš to bude nahodilý magor, kterému se nelíbí něco, co jsme napsali. Když jsi zvedla telefon, představila ses?“

Znovu jsem se zamyslela, a přitom se zamračila. „Ne. Jen jméno novin.“

„Určitě tě neoslovil tvým jménem?“

„Ne.“

Ted pokyvoval hlavou. „Dobře. V pořádku. Takže nějaký běžný cvok. Dám to do záznamu, ale je dobře, že to není nic osobního. Ale i tak je to hnusné. Měnič hlasu. Byl to nějaký software? Dá se na to použít telefon?“

„Nevím.“ Proč mě to taky nenapadlo? Z nějakého důvodu jsem si představovala technické zařízení. Ale možná má Ted pravdu. Software na změnu hlasu? Možná aplikace?

„Jsi v pořádku, Alice?“ zeptal se mě Ted. „Nechceš jít dřív domů? Nadýchat se trochu čerstvého vzduchu?“

„Ne. Ne. Samozřejmě, že ne. Jsem v pohodě. Mysleli jsme si jenom, že by bylo lepší to nahlásit, kdyby se ozval znovu a vyděsil někoho jiného.“

„Jistě. Jak jsem řekl, dám to do záznamu, takže se to dostane na všechna oddělení. Kdyby se to přihodilo znovu, informujeme Alana. Nejspíš se mu o tom zmíním tak jako tak.“

Alan se stará o kontakty místní policie s tiskem. S Tedem jsou kamarádi, občas spolu popíjejí. Je to fajn chlap.

„Děkuju.“ Potom jsem se vrátila ke svému stolu, a už jenom odstup mezi tím telefonátem a místem, kde se Ted věnuje hlavním událostem, mě trochu uklidnil. Mají pravdu. Je to jen náhoda. Nejspíš někdo cítí k novinám nevraživost, nelíbil se mu nějaký článek. Možná nějaké zprávy od soudu? Tak zpátky do práce…

„Promiň, Jacku. Měla jsem to ze sebe setřást.“

„Neblázni. Po zbytek dne nezvedej linku 301, budu ji zvedat já. Čistě pro případ, že by to zkusil znovu. Toho prevíta to nejspíš nějak rajcuje.“

Ušklíbla jsem se.

„Promiň, Alice. Mám spoustu práce.“

„Ne, to je v pořádku. Vážně už jsem v pohodě. Myslím, že si zaběhnu vedle pro pořádné kafe. Trochu na vzduch. Dáš si taky?“

„Ano, prosím cappuccino. Mám jít s tebou?“

„Ne, vážně už mi nic není.“

Natáhla jsem se doleva, abych strčila do Adama, naznačila jsem převrhnutí kelímku, ale on jen zavrtěl hlavou, znovu zabraný do svého příběhu. Sáhla jsem po kabelce a vykročila dolů, byla jsem vděčná, že budu chvíli na ulici. Venku vál mírný větřík, odevšad se ozýval dopravní hluk. Řev motocyklu. Pípání na přechodu pro chodce. Jsou to všechno známé zvuky a známý ruch, takže jsem se okamžitě cítila klidnější.

Teprve když jsem došla ke kavárně ve vedlejším domě a výlohou viděla majitele, jak píše na malý kelímek mé jméno a připravuje, co si obvykle objednávám, ještě dřív, než vejdu dovnitř, znovu se mi sevřel žaludek.

„Ty dokážeš číst myšlenky, Giovanni?“

„Ne. Právě volal nějaký chlapík a nadiktoval mi tvoji objednávku. Řekl: Alice bude potřebovat dvojité espresso. Je už na cestě…“

„Jaký chlapík?“

„Netuším. Asi si z tebe někdo vystřelil. Ty jsi fajn holka, Alice, takže bys měla těm klukům říct, aby konečně dospěli.“ Pohrozil prstem.

„Nemám vůbec tušení, o čem to mluvíš. Jaký chlápek? Jaký žert?“ Napadl mě Jack, ale ten takové věci nedělá.

„Ten šprýmař použil měnič hlasu. Trochu děsivé,“ zakoulel očima, přiklopil kelímek víčkem a posunul ho ke mně. „Řekni těm svým klukům v kanceláři, že klidně můžou volat objednávky, ale žádný žerty. Co kdyby ten telefon zvedla některá z mých holek? To už by nebyla legrace.“

2. KAPITOLA

ALICE

Za pár hodin už jsem byla doma a čekala na Toma. Tedy ta moje nová paranoidní podoba sebe samé.

Zkontrolovala jsem oboje dveře i okna. Nastavila jsem na pevné lince, aby se ukázal volající. Vypnula jsem na svém mobilu lokalizaci, změnila si heslo na Facebooku a Twitteru, profil na Instagramu jsem nastavila jako soukromý. Domluvila se s bezpečnostní agenturou, aby hned další den ráno přišli zkontrolovat můj pronajatý domek. Objednala jsem si policií schválený osobní alarm, který by měl dorazit ranní poštou. Zkrátka jsem udělala všechno, co mi poradila policie. Navíc jsem si objednala i pepřový sprej, který mi neporadili.

Přesto jsem se stále necítila v bezpečí.

Policisté byli ohleduplní a milí, ale bylo mi jasné, co si myslí.

Alan z policejního tiskového oddělení přivedl nějakou ženu, působila jako detektiv seržant v kriminální vyšetřovací službě, a ta vyslechla mě i pracovníky z vedlejší kavárny. Zpočátku mi ten ruch kolem nevadil, jako by to mohlo vést k něčemu pozitivnímu. Nejsem si přesně jistá, co jsem očekávala – nějaké uzavření? Když si Alan s tou policistkou vyměňovali významné pohledy, došlo mi, že to dělají spíš jako laskavost našemu šéfredaktorovi.

„Tak co se bude dít dál?“ zeptala jsem se.

Podivná odmlka a jejich výraz byly dostatečně výmluvné.

Ukázalo se, že pokud nedokážu označit někoho za podezřelého – někoho, koho jsem nějakým článkem naštvala, anebo kdo mě otravuje, nemůže se dít téměř nic. Hlášení se založí a budeme čekat…

Důležité je být ostražitá a sbírat všechny důkazy, Alice. Pokud znovu zavolá, nebo se stane něco nezvyklého, musíte si vést pečlivé záznamy. A okamžitě nám o všem říct. Nejlepší by ale bylo, kdyby šlo jen o nějakého nahodilého šílence, který se náhodou trefil do toho, jak to chodí v kavárně.

Nejvíc mě překvapilo, že jim vůbec nedělalo starosti, že by mě ten chlap mohl aktivně sledovat. Já z toho ale obavy měla. Děsilo mě to ze všeho nejvíc.

Chci říct – jak mohl vědět, že půjdu do kavárny? Jak mohl vědět, co si objednám? Policie tvrdila, že ti lidé to často jen odhadují. Není potřeba žádná velká inteligence, aby si ten člověk uvědomil, že novináři chodí do kavárny vedle redakce. Možná volal už předtím a na něco se vymluvil, aby zjistil, co si obvykle objednávám. Aby mě mohl vyděsit. Nebo to prostě uhodl.

Ale když volal do kavárny, zmínil mé jméno. Věděl, že tam půjdu…

Potvrdili, že to budí větší obavy a že to berou velice vážně. Tehdy mi dali seznam věcí, které bych měla udělat jako obecná opatření. Kontrola bezpečnosti, osobní alarm a všechno ostatní. Dali mi letáky.

Jenže od návratu domů jsem pročítala webové stránky na podobná témata – stalking a anonymní výhružné telefonáty. Bylo to pořádně depresivní čtení.

Zdá se, že ti volající velice dobře vědí, že mají navrch.

Policie vám nemůže přidělit bodyguarda. Ani jiné auto. Ani novou adresu. A dokud situace „neeskaluje“ (nechce se mi ani myslet na to, co by to mohlo znamenat), zdá se, že nemohou podniknout téměř nic.

V zásadě jsem na to sama.

Znovu jsem se rozhlédla po místnosti, potom vstala a začala přecházet sem tam. Zatáhla jsem závěsy, i když se začne stmívat až tak za hodinu. Uvařila jsem si další kávu, a hned jak jsem ji ucítila, mi došlo, že už jsem jí dneska vypila příliš, tak jsem ji vylila do dřezu.

Nakonec jsem seděla u kuchyňského stolu a zírala na petlici zastrčenou přes zadní dveře, když jsem v těch předních zaslechla rachotit klíč.

Přišla jsem na to, že ze všeho nejvíc jsem zklamaná sama sebou. Takže když Tom vešel dovnitř, rozplakala jsem se.

„Hej, hej. Přišel jsem, jak nejrychleji to šlo. Tak jak to dopadlo na policii? Co ti řekli?“

Chvíli jsem se nechala objímat, ale potom jsem se odtáhla a otřela si rukávem tvář. Znovu jsem se cítila trapně a zahanbeně. Netěšilo mě, když mě kdokoli, dokonce i Tom, viděl v takovém stavu.

Jack mu zavolal z kanceláře, zřejmě když jsem byla s těmi policisty, a jeho teď zajímají podrobnosti.

„Podívej, pořád nevím, jestli nereaguju nepřiměřeně, Tome. Abych byla upřímná, vážně mě to rozhodilo.“

Blábolila jsem něco o tom, že je to nejspíš zoufalec, který doufá právě v takovou reakci, proto si tolik přeju, abych se dokázala vzchopit.

Seděla jsem na pohovce, Tom si sedl vedle a vzal mě za ruku. Nejdřív se mě snažil uklidnit. Připadalo mi, že si myslí, že je to opravdu jen náhoda. Někdo, kdo nesnáší naše noviny. Ale když jsem přidala podrobnosti o telefonátu do kavárny, vypadal najednou zděšeně.

„Chceš říct, že volal i do kavárny? Ten chlápek věděl, jak se jmenuješ? Je možné, že tě sleduje?“

„Možné to je, ale pravděpodobně tomu tak není. Policie si myslí, že mu jen vyšla rána naslepo. Nebo že si udělal malý průzkum, aby mě mohl vyděsit.“

„Ale řekl jim tvoje jméno?“

„Ano.“

Nastala odmlka a Tomův výraz se úplně změnil. Chvíli nehnutě stál, jako by přemýšlel, potom začal přecházet po pokoji.

„Takže ten chlápek míří na tebe – konkrétně na tebe – a policie tě nechala jet domů samotnou ve tvém autě? Aby jen čekala a zjistila, co se bude dít?“

Uklidnila jsem ho, že mi v kanceláři nabídli taxík, ale nechtěla jsem tam nechávat své auto. A policie mě docela uklidnila. Alespoň trochu. Snažila jsem se mu vysvětlit, že v tomto stadiu toho nemůžou moc podniknout. Může to být jen nahodilé. Třeba už znovu nezavolá.

„Ne, ne. Vůbec se mi nelíbí, že věděl o té kavárně. Co kdyby tě nějaký šílenec sledoval? Jel za tebou až sem? Neměli tě nechat odjet, Alice. Ne po takovýchto dvou telefonátech. Proboha, vždyť používal měnič hlasu.“

Nepřiznala jsem, že mi Jack nabídl, že mě odveze domů a počká se mnou.

„Nemůže ti policie poskytnout nějakou ochranu? Dohled nebo něco? Dokud nebudeme vědět, jestli je to projev nenávisti vůči novinám, nebo vůči tobě osobně.“

„Ne, nemůže. Alespoň ne na základě několika telefonátů. Nemají na to prostředky, Tome.“

„Takže jsi jela rovnou domů?“ Pohlédl ke dveřím, jako by za nimi mohl někdo čekat a sledovat nás.

„Ne. Chvíli jsem jezdila po městě a několikrát to vzala oklikou. Jen tak, kdyby se náhodou něco dělo.“ Nechtěla jsem mu říct, že ve skutečnosti jsem jezdila několik kilometrů v podivných kruzích téměř hodinu, nečekaně zabočovala do různých směrů pro případ, že by mě někdo sledoval.

„Dobře. Zruším večeři. Samozřejmě. Můžeme si objednat něco domů.“ Už byl zase po mém boku. Položil mi dlaň na tvář a já se mu podívala do obličeje. Cítila jsem se provinilá jako vždycky, když se na mě Tom takhle podíval.

Vybavila se mi vzpomínka na jinou tvář. Stalo se to před mnoha lety. A vybavila se mi také Jackova tvář. Přestaň s tím, Alice. Pohlédla jsem na opačnou stranu místnosti a ucítila další náraz viny, potom jsem se otočila zpátky k Tomovi.

Potřebovala jsem chvíli, abych se vzpamatovala, tak jsem ho požádala, aby mi uvařil kávu. V mém domě je dole otevřený prostor, takže jsem se dívala, jak odchází do kuchyně, upírala jsem pohled na jeho záda, když zapínal konvici a sahal po dóze s kávou na poličce nad sporákem. Uvědomila jsem si, že to, co cítím, je stále to hluboké zklamání sama sebou.

Vždycky jsem na lidech obdivovala odolnost a houževnatost. Při práci se s nimi setkávám často. Pravidelně o takových vlastnostech píšu. Upřímně? Doufala jsem a v hloubi duše byla přesvědčená, že vydržím víc. Dělala jsem rozhovory s lidmi, kterým se úplně pokazil život, ale přesto se z toho dostali. S mužem, který v Afghánistánu přišel o chodidlo, ale dokázal uběhnout maraton. Se ženou, která se vrhla před tři děti, když na chodník vjel opilý řidič. Dívala jsem se Tomovi na záda, jak nalévá vroucí vodu do dvou šálků, a napadala mě spousta příběhů. O spoustě odvahy.

A když jsem teď podobné situaci vystavená sama?

„Ne, Tome. Měli bychom na tu večeři jít, když jsme si ji naplánovali. Potřebuju se rychle vzchopit. Tohle je směšné. Přesně toho chtěl dosáhnout.“

„Na nějaké večeři nesejde.“ Tom odnesl hrnky do obýváku a položil je na stolek.

„Záleží na ní, Tome.“ Dnes večer jsme měli zamluvené místo v Tomově oblíbené restauraci, chtěli jsme oslavit, jak se mu v práci daří. Posledních pár měsíců se snažil, pracoval přesčas a podařilo se mu získat nového klienta – velkou firmu. Jeho kolegové byli nadšení.

Upíjela jsem kávu a do popředí se draly nové pocity. Teď to byl vztek. „Přesně o tohle ten cvok stojí. Chce mi zanést do hlavy zmatek.“

„Mně na tom večeru až tak moc nezáleží, Alice, můžeme si něco objednat. Čínu. Thajské jídlo. Na cokoli máš chuť.“

„Ne. Vážně. Dám si sprchu, převléknu se a vyrážíme. K čertu se všemi úchyly.“

Přes všechnu odvahu jsem cestou do restaurace zjistila, že se stále otáčím a kontroluju auta za námi. Když jsme dojeli na parkoviště, téměř se mi z toho návalu pocitů motala hlava. Bála jsem se, ale zároveň jsem zuřila. Ano. Byla jsem vzteky bez sebe, že někdo na opačném konci linky se mnou dokázal udělat během minuty tohle.

Když jsme si objednali, řekla jsem pravdu. „Víš co, Tome? Stydím se. Já, která se vždycky oháním odolností lidí, najednou vypadám takhle.“ Natáhla jsem k němu ruku, aby viděl, jak se mi chvěje.

„Ach, Alice. Proč jsi na sebe vždycky tak přísná? Není divu, že jsi otřesená. To, co říkal, bylo odporné. Rozhodilo by to každého.“

Neodpověděla jsem. Snažila jsem se nemyslet na lahůdkářství, na ocelovou strunu, jak ukrajuje z bochníku sýra. Přemýšlela jsem o tom, co může člověka přimět, aby něco takového řekl – je to příšerná představa. Odlomila jsem si kousek housky a bohatě ho namazala máslem.

„Dobře. Naštvaly teď noviny někoho – trolloval vás někdo na netu? Stěžoval si někdo na některý z tvých článků? Nějaké soudní případy? Něco podobného?“ Najednou mluvil svým právnickým hlasem, prakticky a přímo, naklonil se, takže jsem viděla svůj odraz v jeho brýlích. Policie se mě na to ptala také, ale nic mě nenapadalo. O žádném soudním procesu jsem už dlouho nepsala.

„Psala jsem teď hlavně jednotlivé reportáže – třeba o kampani kolem Maple Field House.“

„A nikoho to nerozčílilo? Ta kampaň?“

„Pár politiků se stále cítí zahanbeně, že se v souvislosti s tím odhalili. Jinak je to spíš naopak. Všechny těší, jak se to vyvinulo. Chci říct, že moje zásluha to není. O tu kampaň se postarali sami obyvatelé. Já o tom jen napsala.“

Tom si podrážděně povzdychl a zavrtěl se, jako by toužil najít nějaký další motiv.

Pravdou je, že mě příběhy kolem Maple Field House zaměstnávaly natolik, že jsem o ničem dalším zajímavém už hodně dlouho nepsala. Po většinu roku jsem v té kampani fungovala jako hlavní reportér, Ted byl rád, že jsem k tomu získala tolik materiálu.

Maple Field House je ponuré staré nákupní středisko ve tvaru písmene U se třemi podlažími bytů. V dobách rozkvětu nebylo špatné, v obchodech panoval ruch a byly velmi oblíbené. Ale změny ve zvycích zákazníků a špatně navržená budova si vybraly svou daň.

Většina obchodů byla teď prázdná, jen několik z nich se přeměnilo na charitativní obchůdky. Byty nad nimi jsou vlhké a ponuré, mají nejrůznější konstrukční vady. Budovu vlastní místní radnice, ale po léta ji nikdo nerenovoval, protože stavební odbor se nemohl rozhodnout, jestli investovat do opravy bytů, nebo přestěhovat obyvatele do nových levných domů.

Kvůli tomu se podmínky stále zhoršovaly. Celou budovu zachvátil nějaký druh dřevomorky. Šachty na odpad se ucpaly. Nájemníci už toho měli dost a zahájili kampaň na demolici celého objektu. Té si dlouho nikdo nevšímal, dokud se vlhkost bytu nezačala projevovat na zdraví dětí, především těch, které trpí astmatem.

Nakonec se věci pohnuly, městská rada už měla dost ostudy, kterou přinášely články v našich novinách South Devon Informer. Stavební odbor souhlasil s demolicí a s přestěhováním všech obyvatel. Nakonec se radnice rozhodla učinit přítrž nepříjemnostem způsobeným články v našich novinách. Stavební odbor souhlasil s demolicí a s přestěhováním všech obyvatel. Brzy vznikly plány na nové využití.

Všichni teď mají dočasné ubytování, první rodiny se stěhují do nových bytů dokončených v první fázi výstavby.

Popravdě řečeno to nebyla příliš složitá práce, zaměstnávaly mě neustálé změny. Je příjemné pracovat na něčem, co má smysl a spokojený je i vydavatel.

„Víš, že už jsem dávno vypadla z rozpisu na zprávy od soudu,“ dodala jsem. „Lidé se na noviny vždycky zlobí. Vždyť to znáš, Tome, ale já už dlouho nepsala o ničem kontroverzním. Alespoň si nedokážu nic podobného vybavit.“

Upírala jsem pohled na rybu na talíři. Mořský okoun s dokonale křupavou kůrkou. Oddělovala jsem vidličkou jednotlivé kousky, ale potom jsem jen zírala na lesklý kov příboru.

Vezmu na tebe ocelovou strunu…

„Nemáš hlad?“

„Myslím, že jsem toho snědla příliš k obědu.“ Odložila jsem vidličku.

Usmál se. „No, asi máš pravdu. Nejspíš je to jen nějaký cvok, o kterém už neuslyšíš.“ Tom zakrojil do steaku. „Ale nechceš radši zůstat u mě, dokud nebudeme mít jistotu? Nebo bych já mohl bydlet u tebe.“

Díval se na mě, ale já nevěděla, co odpovědět. Popravdě mě netěšila představa, že budu v noci sama, ale obvykle u sebe přespáváme o víkendech, nebo když máme rande jako dnes. Tom se zabývá obchodním právem. Práce ho často nutí cestovat do Londýna, a to mi vyhovuje. Nejsem připravená na to s někým žít. Ne znovu…

„Co kdybychom dnes přespali u mě, jak jsme měli v plánu, a počkali, co bude dál?“ navrhla jsem. „Určitě se zítra budu cítit líp. Nejspíš jde jen o jednorázovou záležitost. Když budu mít jistotu, že se to nebude opakovat, všechno se rychle vrátí do normálních kolejí.“

„Dobře, ale pokud si jen nehraješ na hrdinku.“ Odmlčel se a s úsměvem naklonil hlavu. „Nebo nejsi příliš tvrdohlavá.“

„Já?“

Oba jsme se rozesmáli a já si uvědomila, že jsem se poprvé od toho telefonátu opravdu uvolnila. A že je to příjemné, trochu jako drobné vítězství.

Tom se na mě usmál a já bych nejradši přetočila život dopředu, ke dni, kdy se na tohle budeme dívat jako na historku, která se vypráví na večírcích. Vzpomínáš si na toho cvoka, který se tě pokoušel vyděsit…?

Najednou jsem pocítila vzdor a znovu se chopila vidličky. Nabrala jsem si pořádné sousto ryby a zjistila, že je skvělá.

Brzy se všechno vrátí do normálu.

3. KAPITOLA

ALICE

Následující středu přivezl kurýr v deset dopoledne krabici.

Byla z pekařství, na víku měla nálepku místní firmy, která nedávno získala nějakou cenu. Předešlý týden jsem psala o majitelce článek, poslala mi e-mail a sdělovala, že jsou z toho článku nadšení.

„Dojděte někdo pro kávu.“ Zvýšila jsem hlas a vstala, abych dárek ukázala. „Je z toho pekařství, co získalo cenu. Mělo by to být dobré.“

Jsem spokojená, že se dnes cítím zase ve své kůži. Celých čtyřicet osm hodin po tom hloupém telefonátu jsem byla rozhozená a nervózní. V redakci jsem se bála zvednout telefon. Ale jak dny míjely – čtvrtek, pátek, víkend –, dopad toho telefonátu vybledl. Cítila jsem se čím dál bláhověji, že přeháním.

V neděli odpoledne jsem šla jako obvykle do posilovny. Dopoledne jsem navštívila matku, večer jsme šli s Tomem do kina. V pondělí už jsem o té události moc nepřemýšlela a včera už jsem psala jako obvykle. Zvedala telefony. Dokonce jsem zašla i vedle do kavárny.

Na to všechno jsem myslela, když jsem se dívala na tu krabici, byla jsem ráda, že se můžu podělit s kolegy o něco dobrého. Hlavou mi běžela jediná otázka – bude to jen jeden velký dort nebo malé zákusky? Budu muset najít nůž.

Krabice měla zavírání jako obálka. Opatrně jsem zvedla jednu chlopeň, potom druhou.

To už stál vedle mě Jack a nahlížel. Měl sladké moc rád. Otevřela jsem krabici úplně.

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to není dort. V tu chvíli jsme do krabice nahlíželi tři. Jack, šéfredaktorova sekretářka Samantha a Nigel, jeden ze starších fotografů.

„Květiny?“ Jako první se nejistě ozvala Samantha. „Ale vždyť jsou úplně zničené. Podívejte na ty stonky. To je divné.“

„Ach, ne…“ Jack se natáhl a začal zavírat krabici, abych neviděla dovnitř, ale já jeho ruku odstrčila.

„Chci to vidět.“

„Ne, Alice. Je to jen další ohavný žert. Musíme zavolat policii. Mohly by na tom být otisky.“

Znovu jsem mu odstrčila ruku.

Růžové pivoňky. Nejoblíbenější květiny mé matky.

„Co se děje?“

Ted vyšel ze své kukaně. „Aha – tak tohle je od toho chlápka s ocelovou strunou?“ promluvila znovu Samantha a zvedla dlaň k ústům.

Dívala jsem se na ty květiny. Sakra, jak může vědět o pivoňkách? Tyhle jsou sytě růžové a tvarované pro ručně vázanou kytici, ale stonky jsou pevně omotané drátem – ocelovou strunou s malými dřevěnými kolíčky na koncích, jaké se používají v lahůdkářstvích –, takže většina stonků je poničená a kytky uvadlé.

A co je ještě horší, uvnitř je velké přání…

„Ježíši. To je pravda.“ Ted si vydechl. „Nechte tu krabici tady. Zavolám znovu Alanovi. Sežeňte někoho z kriminalistů. Podívejte se, jestli by sem tentokrát nemohli poslat někoho s vyšší pravomocí.“

„Opravdu bychom na to neměli sahat, Alice. Je to důkaz,“ vybídl mě Jack, ale já si nedokázala pomoct. Znovu jsem mu odstrčila ruku, sáhla po přání a začetla se do něj.

„Dobrý bože. Moje matka.“ Vzkaz na přání mi způsobil takový šok, že se mi okamžitě rozbušilo srdce a zachvátila mě zimnice. Nejdříve mi bylo horko, vzápětí zima, pak znovu horko. „Potřebuju zkontrolovat, jestli je matka v pořádku.“ Třásla se mi ruka a musela jsem se posadit, když jsem sáhla po telefonu a vytočila číslo. „Proč? O co jde? Co se na tom přání píše?“

„Pšt. Pšt.“ Naznačila jsem gestem, aby byli zticha, když jsem čekala na spojení – no tak, no tak! Tiskla jsem si sluchátko blíž k uchu a četla si zbytek vzkazu.

A v tu chvíli jsem si poprvé uvědomila, že se o matku příšerně bojím a dnešní den je významný.

Středa.

A také že ten telefonát minulou středu nepředstavuje začátek.

4. KAPITOLA

ON – PŘEDTÍM

Seděl na okraji postele a zíral na rakety a hvězdy, které se řítily a blikaly na přikrývce. Bylo mu pět let a babička tvrdila, že roste moc rychle.

Můj malý kosmonaut.

Právě v tu chvíli se mu v hlavě ozýval babiččin hlas, což bylo zvláštní, protože ona byla tou dobou vedle v kuchyni. Trochu se mu sevřel žaludek, když si vzpomněl na den, kdy tu deku vybírali ve speciálním obchodě, kde bylo všechno laciné. Byla ve velké červené plastové popelnici. Trochu připomínala popelnici na odpadky, ale byla hezčí. Výprodej. Vzpomínal si, jak se pokoušel přečíst všechna písmenka, babička mu s tím pomáhala. Byla na něj velice hrdá.

Ty jsi tak chytrý kluk…

Najednou v nitru pocítil zvláštní a matoucí výbuch emocí. Jako hluk a záblesk při odpálení rakety. Tak trochu zmatený, hlučný a divný. Nevěděl, jestli je naštvaný nebo ne. Jestli se vzteká. Je smutný. Zlý?

Můj statečný malý voják.

To bylo další pojmenování, které mu dala babička. Zíral na dveře, protože se z kuchyně ozýval nějaký rachot. Babička vždycky říká, že ve středu…

Ve středu snídá čokoládové vločky. A po svačině dostane zmrzlinu. Babička to zrovna připravuje – rybí prsty, hranolky a fazole. Jeho oblíbené jídlo.

A zmrzlina s čokoládovou polevou pro mého statečného malého vojáka.

Jenomže on není statečný, že?

V tom spočíval ten problém.

Ve škole se učí ve skupinkách číst, on je v té nejlepší. Červené. Nejšikovnější z celé třídy. Má knížku o holčičce, co se bála tmy a seznámila se s medvědem, který má ze tmy také strach.

Chtěl paní učitelce dopoledne říct, že i on se tmy bojí. Ale nesmí. Je to tajemství.

Středy jsou jejich tajemství. Jeho a babičky…

„Jsi v pořádku, zlato?“

Uvědomil si, že se mu chce do něčeho kopnout, vší silou. Že je zlý kluk. Většinou má babičku moc rád. Většinou ji chce obejmout a pevně sevřít.

Ale ve středu dospělým vůbec nerozumí. Nejradši by kousal, kopal a ječel na celý svět.

Cítil, jak se mu do očí derou slzy při vzpomínce na minulou středu, kdy ho Patrik přistihl, jak brečí v koutě knihovny. A tak musel Patrika shodit ze židle.

Příští narozeniny mu bude šest a zajímalo by ho, jestli v šesti bude statečný.

5. KAPITOLA

MATTHEW

Matthew Hill zíral na dcerku, která se válela uprostřed uličky se sladkostmi. Neměl daleko k tomu, aby se vzdal. Měl na jazyku tu potupnou větu – Neříkej to mamince. Ale najednou nastal problém, Ameliin neskutečný hlasový fond přitáhl publikum. Několik nakupujících na ně teď zíralo, očividně čekali, jak se k tomu postaví.

Matthew se snažil tvářit klidně, ale měl velmi omezené možnosti. Nikdo člověka nevaruje. Ještě před půl rokem byla jeho dcerka andílek v květovaných šatičkách. „Nenávidím tě!“ křičela holčička a dupala vztekle nohama. Pěstičky pevně zaťaté, až jí zbělaly klouby. Zmítala se na podlaze jako vzteklý tuleň.

Matthew se znovu rozhlédl po přihlížejících. Úplatek byl bohužel ze hry. Kolem bylo příliš mnoho svědků.

„Tatínek teď odejde, Amelie. Zůstaneš tady a budeš bydlet v supermarketu, nebo chceš jet se mnou domů?“

„Chci sušenky Pippy Pocket.“

Matthew se rozhlédl po regálech a dvě dámy středního věku vykulily oči, očividně je zajímalo, jestli podlehne.

„Když budeš hodná holčička, mohla bys ty sušenky dostat. Ale tohle je popáté, co se válíš po zemi. Takže dnes žádné sušenky. Jdeme zaplatit a vrátíme se domů.“

Jekot, který se vzápětí ozval, pronikal do morku kostí. Matthew instinktivně zvedl obě ruce a otočil se ke shromážděnému davu. „Podívejte. Nic jsem jí neudělal. Ani jsem se jí nedotkl.“

„Dva roky jsou příšerný věk,“ ozval se za ním starší hlas. Když jeho majitelka popošla o pár kroků k němu, viděl bílé vlasy. Bylo sice poledne, ale měla teplý kabát.

Matthew se pokusil o úsměv – o jakýkoli výraz, který by naznačoval, že situaci zvládá.

Upřímně? Nebýt kolem ti přihlížející, zvolil by úplatek. Koupil by ty zatracené sušenky, jen aby se dítě zvedlo ze země a dostal ho z obchodu. Ale v uších mu zněl hlas jeho manželky Sally.

„Nesmíš těm záchvatům podléhat, Matte. Jestli se vzdáš, jsme ztraceni.“

To slovo se mu rozléhalo hlavou. Ztraceni. Zíral na dítě na podlaze a přemýšlel, co se stalo s tím andílkem, kterého mu položili do náruče. S tou sladkou holčičkou se světlými kadeřemi ve vysoké židličce, která se neustále usmívala. Když se na konci uličky objevil další pár, aby zjistil, co je zdrojem toho jekotu, Matthew usoudil, že ztraceni docela vystihuje jeho současný život.

„Co kdybyste odešel zaplatit a já na ni dám pozor. Za chvíli to vzdá.“ Příliš teple oblečená babička se k němu přiblížila, aby mu šeptem vysvětlila strategii.

Matthew si ji pečlivě prohlédl. Nevypadala jako únosce dětí. Problém ale spočíval v tom, že po letech u policie a jako soukromý detektiv podezíral naprosto každého. „To je v pořádku, děkuji vám.“

„Záleží na vás, ale zdá se, že se smiřuje s představou, že tu stráví noc.“ Ta žena se dívala na Amelii, která stále zuřivě kopala kolem sebe. „Taky jsem jednu takovou měla. Zvlášť umíněnou. Myslím, že je chytrá, že?“

Matthew přimhouřil oči. Podíval se k pokladně a všiml si, že ho zachrání okno, v němž se všechno odráží, takže bude moct sledovat bez problémů dceru i obstarožní únoskyni dětí. „Děkuji vám,“ zašeptal nakonec. „Moc si toho cením.“

„Takže, Amelie, tatínek teď půjde. Doufám, že se ti v supermarketu bude bydlet příjemně. Možná bych tě měl varovat, že tu v noci bývá zima a taky zhasínají všechna světla.“ Otočil se a strkal vozík k pokladně, po celou dobu se díval na odraz ve skle.

Amelie přestala téměř okamžitě ječet, ale zůstala ležet na podlaze. Po chvíli zvedla hlavu, aby se rozhlédla. Stará paní na ni opravdu dávala pozor. Holčička po chvíli vstala a vypadala trochu vyvedená z míry. Potom se zdálo, že má strach. Když Matthew pokládal jednu věc po druhé na pás u pokladny, začal si pobrukovat. Amelie pomalu vykročila uličkou. Znovu se podíval do výlohy a překvapilo ho, o kolik je vyšší než všichni ostatní ve frontě, ale neohlédl se.

Za chvíli ucítil, jak se mu dcerka tiskne zezadu k levé noze, vzápětí zaslechl tiché vzlykání, drobná ramínka se jí zvedala a klesala, jak na ni doléhala porážka. Pohladil ji po vláskách, ale dál vykládat věci. „Chceš tatínkovi pomoct?“ Zjistil, že je třeba se ještě chvíli vyhnout očnímu kontaktu, ale mělo by se trochu zmírnit to ponížení, které by mohlo rychle přejít v další záchvat vzteku. Podal jí krabici s cereáliemi a ona ji položila na pás. Potom bochník chleba v papírovém sáčku.

Pokračovali takhle společně, až nakonec pláč ustal a ramínka se zklidnila.

„Promiň, tati.“

Teď jako by mu vybuchlo srdce. Znovu pohladil dcerku po vláskách na znamení, že je mezi nimi všechno v pořádku. Přemýšlel, jestli to takhle bude vždycky. Láska. Válka. Láska. Válka. Najednou se zatoužil vrátit zpátky a koupit všechny sušenky Pippy Pocket, které najde v regálu, aby dal najevo, že jí odpouští a miluje ji. Ale věděl, že musí vydržet, tak znovu dceru pohladil a podával jí lehčí věci, aby je položila na pás.

Ještě se otočil, aby zvednutím ruky pozdravil záhadnou starou paní, která se na ně usmívala. Vzpomínal si, jak ho jeho maminka při poslední návštěvě varovala, ať si nepřeje, aby čas plynul co nejrychleji, i když některá období bývají těžká. Říkala, že ty roky uběhnou jako voda a on se jednou bude za nimi ohlížet s přáním, aby se vrátily. I s těmi záchvaty vzteku a vším ostatním.

Problém podle něho spočíval v tom, že když byl člověk tady  – přímo zde s nevyzpytatelným dvouletým dítětem, které nechce spát, nechce si obléknout kabát, nechce nasednout do autosedačky a nechce vstát ze země, je to všechno tak vysilující. A potom se člověk neubrání přání, aby vývoj pokročil. Alespoň o kousek. Aby nastalo klidnější období.

Když vyložili nákup na pás, ozval se jeho mobil. Na displeji zjistil, že je to hovor, který mu automaticky přesměrovala jeho kancelář v Exeteru. Zatraceně. Dnes začínal později, aby si mohla Sal zajít ke kadeřnici, ale nechtěl, aby měli klienti dojem, že pracuje jen na částečný úvazek. Netěší ho, když si někdo uvědomí, že stále ještě nemá sekretářku nebo asistentku.

„Haló, Matthew Hill, soukromý detektiv.“

Žena u pokladny zvedla obočí a Matthew na ni na oplátku vykulil oči.

„Haló, pane Hille. Jmenuji se Tom Stellar.“ Podle hlasu mu mohlo být něco kolem třiceti. Byl nervózní, ale to bylo normální. Pro většinu klientů je obtížné učinit první krok. Zavolat. „Uvažuju, jestli byste mi nemohl pomoct. No, vlastně mé přítelkyni.“ Nastala dlouhá odmlka.

„Pokračujte.“

„Někdo ji pronásleduje. Zřejmě nějaký stalker. Začalo to nepříjemnými telefonáty. Doufal jsem, že to pomine, ale místo toho se to stále zhoršuje. Doručil jí do kanceláře zásilku. Mám opravdu obavy. Zdá se, že policie s tím nedokáže pohnout, tak mě napadlo…“ Hovořil stále rychleji.

„Dobře, pane Stellare. Bohužel právě nemohu hovořit. Vaše číslo jsem si uložil, co kdybych vám zavolal za chvíli? Během hodiny? Vyhovovalo by vám to?“

„Aha.“ Muž zněl zklamaně. „Mám o ni opravdu obavy. Je to naléhavé.“

„Slibuji, že se vám brzy ozvu. Potom mi všechno vysvětlíte a rozhodneme se, jak postupovat.“

„Dobře. Právě teď hovoří s policií, ale je velmi rozrušená, a pokud mám být upřímný, já policii příliš nevěřím. Naposledy se zdálo, že se ji snažili nepochopitelně odbýt. Poslali ji samotnou domů, věřil byste tomu?“

Matthew si povzdechl, stále ještě hladil dcerku po vláskách. Nerad poslouchal kritiku na policii. V hloubi duše měl usazenou starou loajalitu, které se nedokázal úplně zbavit. Většina policistů dělala, co mohla. Je to náročná práce, sám ji moc dobře znal. Pravdou ale je, že případy stalkerů jsou pro policii noční můrou. Je velice obtížné je zvládnout, reagovat správně. A policie nemá nikdy dost podkladů, aby se mohla zachovat tak, jak by chtěla.

Uvědomil si, že tohle je poprvé, kdy po něm někdo chce, aby se jako soukromý detektiv zapojil do vyšetřování stalkingu. Vůbec si nebyl jistý, co říct. Jestli ten případ vůbec vzít. V hloubi duše pochyboval, že by s ním dokázal pomoct. Sám určitě ne.

„Brzy vám zavolám, pane Stellare. Mezitím se pokuste od přítelkyně zjistit, co je nového, a uvidíme, co se dá dělat.“

6. KAPITOLA

ALICE

Seděla jsem v šéfredaktorově kanceláři a dívala se oknem do newsroomu, několik tváří se otáčelo mým směrem. Když jsem se s nimi setkala pohledem, v rozpacích uhnuli očima.

„Takže podle vás je tohle čtvrtá věc?“ Policistka se dívala na sáček na důkazy, který ležel na stole mezi námi, otočila ho, aby si přečetla přání, které bylo uvnitř krabice na dort s vadnoucími květinami. „Všechno se to děje ve středu?“

Přikývla jsem. Chtěla bych promluvit, ale měla jsem obavy, že se rozpláču, a to jsem před touhle ženou a ostatními novináři, kteří se dívali dovnitř, nemohla dopustit. Bylo dobře, že nám Ted půjčil tento prostor, ale bylo by lepší, kdyby tu byly žaluzie. Poskytoval by víc soukromí.

Jedinou úlevou bylo, že matka je v pořádku. Hovořila jsem dlouze s personálem v domově. Je s ní pečovatelka, ujistili mě, že všechno je v pořádku. Zaznamenávají všechny hovory a bez mého souhlasu k matce nikoho nepustí.

Pohlédla jsem přes stůl na policistku. Zdála se velmi milá, chápala, že jsem měla o matku strach. Cítila jsem se zahanbeně, že se nedokážu rozpomenout na její jméno. Má hodnost detektiva, což naznačuje, že to policie bere daleko vážněji, anebo Ted naléhal na svého kamaráda Alana. Podle úvodní otázky je schopná, řekla bych, že chytřejší než policistka, kterou poslali minulý týden. Má přátelskou, vlídnou tvář, jenomže je v pokročilém stadiu těhotenství, což mi z nějakého podivného důvodu dělá starosti. Těžko byste našli otevřenější feministku než já, ale teď jsem si připadala jako podvodník. V myšlenkách jsem své sesterstvo zrazovala.

Nedokážu to vysvětlit, ale vůbec se mi nelíbila představa, že bych tuhle příjemnou těhotnou ženu a její nenarozené děcko zatáhla do hrůzy, která tu probíhá. Nechtěla jsem, aby měla něco společného s individuem, které hovoří o použití ocelové struny, posílá polámané květiny, zmiňuje moji matku a o němž jsem teď přesvědčená, že byl u mě doma. Přistihla jsem se, že se jí dívám na břicho. Nutilo mě to myslet na moji sestru, jak starostlivě jsem se k Leanne chovala, když byla těhotná. Uvažovala jsem o novém životě, který tady začíná, o zázraku, z něhož bude za pár měsíců skutečný malý člověk. Nevinné dítě. A vzápětí jsem přemýšlela o tom krutém příšerném muži…

„Myslím, že byl u mě doma,“ prohodila jsem a natáhla se po kelímku s vodou. Neměla jsem v plánu to říkat. Snažila jsem se stále ještě rozhodnout, jestli to může být skutečně pravda. Musela jsem vytáhnout telefon s diářem, abych ta data znovu zkontrolovala.

„Dobře. Nespěchejte, Alice. Až budete připravená, zkuste mi to vyprávět všechno od začátku. Jeden krok po druhém. Proč si myslíte, že byl u vás v domě?“

Zírala jsem na telefon a hledala, kdy jsem jela do Londýna, a potom kontrolovala e-maily domácímu. Ano. Ježíši. Opravdu to do sebe zapadá.

„Takže, když jsem vyslechla ten telefonát v kanceláři, ten, kde se používal měnič hlasu, myslela jsem si, že je to první věc. Doufala jsem, že to bude jen ojedinělý incident.“

„Ano. Dívala jsem se do oznámení, které přijal kolega. O dalších incidentech tam nebyla zmínka.“

„Protože jsem si neuvědomila, že to spolu souvisí. Ale dnes se objevila ta krabice se vzkazem, který zmiňuje moji matku.“ Znovu jsem se zadívala na sáček na důkazy s malou kartičkou, který ležel na stole před policistkou.

Otočila ho a nahlas četla.

„Oblíbené květiny vaší matky? Jako ta na vašem autě? Ach, chyběla vám ta žárovka, Alice?“

„Omlouvám se, ale nevzpomínám si na vaše jméno. Je to neslušné, ale jsem trochu rozhozená a předtím jsem si ho pořádně nezapamatovala,“ koktala jsem a cítila, jak rudnu. Říkala, že se jmenuje Mandy?

„Detektiv Melanie Sandersová.“

„Aha. Děkuji.“

„Klidně mi říkejte Melanie.“

„Dobře. Děkuji.“ Na chvíli jsem se zarazila. „Melanie.“ Nerada bych přiznala, že mi to nepřipadá vůbec správné, abych ji oslovovala křestním jménem. Jako by byla moje kamarádka. Přítelkyně. Jako bych věděla, jestli jí mohu důvěřovat.

„Tak mi řekněte o tom přání, Alice. O té květině na autě. Co to bylo?“

Když jsem si to znovu vybavila, tiše jsem si odfrkla. Pivoňka na předním skle. Proč mi to nedošlo hned?

„Když jsem četla vzkaz o té květině, najednou mi došlo, že to byl on. Myslím tu první věc. Asi před měsícem. To byla první středa. Zkontrolovala jsem si to datum v kalendáři. Jela jsem do Londýna na ředitelství bytové asociace, souviselo to s článkem, na kterém pracuji. Šlo o demolici Maple Field House a stavbu nových bytových domů.“

„Ano, četla jsem o tom. Dobře to dopadlo.“

„Psala jsem články pro jejich kampaň, věnovala se všem aspektům. Jela jsem do Londýna dělat rozhovor o místech, kde radnice věnují na sociální bydlení jen málo prostředků. Jela jsem vlakem z Plymouthu a auto nechala na parkovišti u nádraží. Když jsem se vrátila, bylo už docela pozdě, protože jsem psala článek a posílala ho z nádraží Paddington, a našla jsem za stěračem květinu s vizitkou. Nebudu lhát, trochu mě to vyděsilo, protože to byla pivoňka. Je to oblíbená květina mé matky, víte.“ Trochu se mi zadrhl hlas. Odkašlala jsem si a doufala, že policistka si toho nevšimla. „Ale připadalo mi, že ta vizitka je z květinářství. Na parkovištích člověk často najde na předním skle nějaký leták. Myslela jsem, že se jedná o dárek. Nějaký fígl, chytrý marketing. Že výběr té květiny je jenom shoda náhod.“

„Co bylo na té vizitce? Máte ji ještě?“

„Ne. Bohužel už ne. Moje auto stálo na konci řady, došla jsem k závěru, že ten leták bude na všech. Pivoňku jsem vzala domů a dala ji do vázy. Ale vizitku jsem vyhodila.“

„Zkuste se rozpomenout, Alice, co na ní bylo. Nějaké jméno? Pokud chcete, zavřete oči, občas to pomáhá. Zkuste si představit, že sedíte v autě s tou vizitkou v ruce.“

Byla jsem v rozpacích, ale ona se mě snažila povzbudit pohledem, tak jsem ji poslechla a překvapilo mě, že jsem si téměř okamžitě vybavila alespoň něco. Ta vizitka měla růžový okraj. Byl mřížkovaný. Byla ale matná. Na tenkém papíře. Nebyla to příliš profesionální práce.

„Byla to jedna z těch laciných vizitek, taková, jaké si můžete objednat online nebo si je vytisknout. Měla přehnaně zdobený růžový okraj a to jméno bylo…“ Sevřela jsem pevněji víčka a najednou to slovo viděla. „Do háje!“

„Copak?“

Otevřela jsem oči a zůstala v šoku, jak přesně se mi to vybavilo. „Wensday Wisdom. Řekněte to květinami… To tam bylo napsané. Víte, vypadalo to jako hashtag na Twitteru. Měla jsem pocit, že Wensday Wisdom je název květinářství. Ale nebylo to tak, že? Panebože… To byl začátek toho všeho.“

Slyšela jsem, jak se mi změnil hlas, a cítila jsem, že se celá chvěju.

Detektiv Sandersová se naklonila kupředu.

„Zkuste zůstat v klidu, Alice. Vaše maminka je v pořádku. Volali jsme do domova. Ale potřebujeme zjistit, proč ten člověk vaši matku vůbec zmiňoval. Pomůžeme vám. Všechny ty věci působí děsivě. Jsou zneklidňující. Ale ve skutečnosti vám to teď pomáhá poskládat si všechno dohromady, protože ty jednotlivé informace tvoří dohromady jeden obrázek. Jsou to pro nás další důkazy, všechno jsou to věci, které se dají ověřit. Myslím tu vizitku. Ale co výběr té květiny – pivoňka na autě, teď pivoňky v té krabici. Proč je to tak důležité? Kdo ještě ví, že je má vaše maminka ráda?“

Pohlédla jsem doleva a zamračeně se dívala na tři hromádky novin na stolku.

„Není to žádné tajemství. Celá rodina ví, že je má maminka ráda.“ Uvědomila jsem si, že mě vůbec netěší hovořit o ní v takových souvislostech, jako kdybych ji do toho zatahovala. Představila jsem si ji s kyslíkovou maskou. Jak sípavě oddechuje…

„Možná jsem se o tom zmínila mnoha lidem.“ Uvědomila jsem si, že se jedná o spoustu lidí. Je jich vážně hodně. „Proboha, já o tom možná psala v některém ze sloupků. Střídáme se a píšeme i o osobních věcech.“

„Dobře, budeme se na ně potřebovat kouknout. Můžete nám vytáhnout sloupky na osobní téma za posledních… řekněme šest měsíců?“

„Samozřejmě.“

Potom detektiv Sandersová – nedokážu se přimět jí říkat Melanie, zatím ještě ne – chtěla vědět o té žárovce. Zajímalo ji, proč si myslím, že ten člověk byl u nás v domě. Věděla jsem, že nebude snadné to vysvětlit. Teprve teď jsem se rozpomněla, že i o tom jsem psala v jednom ze sloupků.

Potřebovala jsem získat čas, abych si to všechno srovnala v hlavě, tak jsem prohodila, že se necítím nejlépe, a požádala jsem o šálek čaje s cukrem.

* * *

Zatímco jsme čekali, až někdo zaběhne vedle do kavárny pro nápoje, uvědomila jsem si, že se to všechno vrací k tomu případu znásilnění. Ta první věc. Ta žárovka. Stačí, abych na to pomyslela, a dělá se mi špatně.

Náš soudní reportér Adam sledoval soudní líčení a v kanceláři jsme o tom hodně diskutovali, vyděsilo mě to k smrti. Bylo to tak před šesti, možná osmi měsíci, ten násilník měl za sebou spoustu odporných věcí. Čtyři případy, všechny v jižním Devonu, a všechny stejné. Sledoval ženy, které žily samy, aby zjistil, jakou mají pracovní dobu. Potom se jim vloupal do bytu a čekal, až se v zimě po setmění vrátí z práce. Odstranil první žárovku v jejich bytě – z chodby nebo obýváku –, takže si myslely, že žárovka prostě praskla, a bez obav vešly dovnitř. Potom na ně zaútočil. V masce.

Násilníka odsoudili k trestu odnětí svobody. Mě ale ten případ tak vyděsil, že jsem začala nosit v kabelce baterku, občas jsem ji pro jistotu mívala v kapse. Nějakou dobu jsem byla tak vystrašená, že mi srdce bušilo pokaždé, když jsem se vracela domů po setmění. A všechno jsem to popsala v jednom z osobně laděných sloupků.

Cítila jsem, jak mhouřím oči, když jsem přemýšlela, jak jsem mohla být tak hloupá. Odhalit své pocity úplně veřejně, v sloupku místních novin! Těch tištěných i online verzi. Proč jsem to sakra dělala? Proč lidé, kteří píší, jsou ochotní sdílet tolik ze svého života?

Znovu jsem se zamyslela nad sebou i svými oblíbenými tématy – posedlostí odvahou a zbabělostí. Mluvím o tom pořád. O tom ten sloupek doopravdy byl. Byl to pokus zhodnotit, jestli strach, který prožíváme, je přesně vymezený. Nebo je to prostě typické pro lidi obecně. Vzpomínala jsem si, že jsem použila citát Nelsona Mandely. Možná to ode mě bylo trochu namyšlené. Odvaha není absence strachu… Psala jsem o tom, že předchozí generace si dokazovaly svoji odvahu ve válkách. Dnes ale většina z nás nemá šanci ověřit si, jací skutečně jsme. Stateční? Nebo zbabělci? Když dojde na lámání chleba… jací budeme?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za to mi zaplatíš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.