Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Sandy

Vydání první

Copyright © 2020. Sandy by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2488. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sandy vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1751-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1752-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Melanie Moreland

Sandy

Věnování

Rodina se často nerodí z krve, ale spíše z těch zvláštních lidí, kteří vstupují do našich životů a stávají se součástí našich srdcí.

Těmto lidem v mém životě děkuji.

Tahle je pro vás.

A jako vždy pro Matthewa, který je mým srdcem.

Vážení čtenáři,

děkuji vám, že jste si vybrali poslední knihu ze série Vested Interest. Několik posledních let jsme spolu podnikali krásnou cestu. Doufám, že jste se do těchto postav zamilovali stejně jako já.

Chcete-li dostávat aktuální informace o novinkách, exkluzivním obsahu a prodeji, nezapomeňte se přihlásit k odběru mého newsletteru.

Nebo navštivte stránku

www.subscribepage.com/melaniemoreland.

Vždycky zábava – nikdy spam!

Objímá vás a líbá

Melanie

Kapitola 1

SANDY

Hrom zaburácel tak silně, až to otřáslo stěnami mého pokoje. Následoval blesk a místnost se zaplnila živými bílými záblesky, které na stěny vrhaly tajemné stíny.

Bouře byla tak divoká, až jsem se otřásla a ještě pevněji sevřela polštář. Povzdechla jsem si, ale to už se kolem mě ovinuly silné a teplé paže a byla jsem vtažena do láskyplného objetí svého manžela. Ve tmě jsem slyšela jeho tichý a uklidňující hlas.

„Je to dobrý, moje holčičko. Jsem u tebe.“

Té zdrobnělině jsem se musela usmát. Jeho holčičkou jsem byla už ode dne, kdy jsme se setkali. Max byl rozvedený, uznávaný a zavedený lékař, o dvaadvacet let starší než já. Jeho syn Aaron byl jedním z mých nejlepších přátel. S Aaronem jsme si celkem rozuměli, ale po jednom rande jsme se shodli na tom, že to mezi námi nejiskří a že raději zůstaneme přáteli. S otcem si byli blízcí a často o něm mluvil.

Na jedné akci, kterou pořádala univerzita, jsem je zahlédla na druhé straně místnosti a šla jsem pozdravit Aarona a seznámit se s jeho otcem. Zajiskřilo to mezi námi v okamžiku, kdy se naše pohledy setkaly. Bylo to, jako kdyby nás k sobě někdo táhl neviditelným lanem, jehož síle ani jeden z nás nemohl odolat.

Ten večer jsem se na kolej vůbec nevrátila, ani na chvilku jsme se od sebe s Maxem neodloučili. Po krátké době jsme se při malém a tichém obřadu vzali a spolu jsme čelili všem těm pohledům, pomluvám a urážkám, které nás kvůli věkovému rozdílu provázely. Nakonec je to ale přešlo a naše láska zůstala silná, čímž jsme jim vlastně dokázali, jak moc se mýlili. V lásce nezáleží na věku, ale na srdci, na lásce v něm a na tom, jak se jí necháte vést.

Uvolnila jsem se a přitulila se k Maxovi, aby mi jeho síla dodala klidu. „Nenávidím bouřky,“ zamumlala jsem.

S tichým uchechtnutím mě políbil na citlivé místečko za uchem. „Já vím. Proto jsem tady.“

„Ale tahle je zlá.“

„To je,“ souhlasil tišším hlasem, „ale tobě se nic nestane. Jsi silná a statečná žena, Sandy. To je jeden z důvodů, proč jsem tě tolik miloval. Byla jsi moje skála.“

Zamračila jsem se a náhle jsem v hrudi ucítila děsivé sevření. „Maxi, proč mluvíš tak divně? Proč mluvíš v minulém čase?“

„Vždyť víš proč. Je čas, moje holčičko. Je čas jít dál.“

Celá jsem se zachvěla. „Maxi, ne, prosím…“

Ucítila jsem na rameni lehký dotek jeho úst. „Jsi v pořádku, Sandy. Věděl jsem, že budeš. Oba jsme věděli, že budeš v pořádku. Jinak bysme spolu nebyli tak dlouho.“

Po tváři mi stékala slza. „Zůstaň, prosím!“

„Nemůžu, Sandy.“

„Proč?“ zafňukala jsem.

„Protože já tady ve skutečnosti nejsem. Musíš si své štěstí najít znovu.“ Jeho hlas se vzdaloval. „Potřebuješ to. Chci to pro tebe. Ale miluju tě, Sandy. Vždycky tě budu milovat.“

Prudce jsem otevřela oči. Bouře venku ustávala, teď už jen tiše hřmělo v dáli.

Ležela jsem schoulená v naší posteli a pevně zabalená do přikrývky jsem svírala Maxův polštář.

Byla jsem v pokoji sama a postel mi připadala chladnější než obvykle. Posadila jsem se, rozsvítila jedno světlo a s přimhouřenýma očima se rozhlédla po místnosti.

Věděla jsem, že je prázdná. Věděla jsem, že Max je pryč. Nikdy tam nebyl – byla to prostě jenom další vzpomínka na mnoho okamžiků, kdy mě při bouřce držel v náručí.

Odešel víc než před rokem. Abych byla přesná, tak před patnácti měsíci.

Byly však chvíle jako třeba tato, kdy bych přísahala, že je nablízku, i když jsem věděla, že se mi to jenom zdálo.

Takto jsem ve skutečnosti byla ještě mnohem osamělejší.

Zaútočil na mě smutek, už zase mě sevřel v pěsti a tvrdě zmáčkl.

Zabořila jsem obličej do dlaní a rozplakala se.

Kapitola 2

SANDY

„Má k tomu někdo co dodat?“ zeptal se Aiden a rozhlížel se kolem stolu. S tužkou v pohotovosti jsem vzhlédla od bloku. Lidem z firmy připadalo zábavné, že ještě pořád používám těsnopis. Bentleymu to přišlo neocenitelné. Byla jsem rychlá. Nikdy jsem na schůzkách nevynechala jediný řádek a mé poznámky mu byly užitečné.

Všichni vrtěli hlavami nebo mlčeli. Jako obvykle to byla rychlá informativní schůzka, na níž každý z partnerů sdělil své myšlenky nebo cíle a podal dostatek informací, takže snad ani nebylo nutno se na cokoli ptát.

Přesně tak, jak to má Bentley rád.

Vstal a tleskl na znamení, že schůzka skončila. „Fajn. Přeju vám produktivní den.“

Poznamenala jsem si čas a zavřela desky zápisníku. Chtěla jsem vstát, ale Bentley zvedl ruku.

„Chviličku, Sandy.“

Počkal, až všichni odejdou z místnosti, abychom tam zůstali jenom on, Aiden, Maddox, Reid a já. Aiden zavřel dveře a vrátil se ke stolu.

Chvíli bylo ticho, zatímco se všichni chlapci dívali jeden na druhého a potom zase na mě, načež vždycky uhnuli pohledem. Když jsem ve vzduchu ucítila napětí, zamračila jsem se a pod stolem si otřela ruce o sukni, protože jsem najednou cítila, jak mi zvlhly dlaně.

Něco se dělo, ale mně se to nelíbilo.

„Chate mě snad vyrazit, chlapci?“ zeptala jsem se ve snaze odlehčit atmosféru.

Ta slova je překvapila, protože začali mluvit všichni najednou.

„O tom ani nežertuj, Sandy,“ zamumlal Maddox.

„To se nikdy nestane,“ namítl Aiden.

„To si tedy vážně nemyslím,“ přisadil si Bentley.

Reid se mi vážně zahleděl do očí, což se u něj stávalo jen vzácně.

„Máme o tebe strach, Sandy. Chceme ti pomoct.“

Jeho slova mě ochromila tak, že jsem nedokázala nic říct.

Mít strach o ně byla moje práce, ne naopak.

„Jsem v pohodě,“ protestovala jsem. „Není důvod k obavám.“

Bentley si odkašlal. „Sandy, zapomínáš, jak dobře tě známe. Nejsi v pohodě a my ti chceme pomoct.“

„Nedělám snad svou práci?“ odsekla jsem, protože jsem nestála o tenhle rozhovor. Věděla jsem, že je k němu vedly jejich obavy a láska, ale i tak jsem se mu chtěla vyhnout.

„Samozřejmě že ano. My všichni, hlavně já, bysme bez tebe byli ztracení. Jsi takový tmel, který tohle místo drží pohromadě.“

„Tak potom by možná bylo vhodnější poděkování, a ne taková inkvizice.“

Bentleymu ztuhla ramena a přimhouril oči.

„Nechte nás o samotě,“ řekl a jeho tón nepřipouštěl žádné námitky.

O chvíli později jsme osaměli. Naklonil se ke mně blíž a vytáhl mi z rukou zápisník. „Mluv se mnou, Sandy.“

Obavy v jeho modrých očích jsem nemohla ignorovat. Povzdechla jsem si a ten zvuk byl plný smutku.

„Promiň, Bentley. Dnes zrovna nemám nejlepší den.“

„Máme o tebe strach, Sandy, my všichni. Chceme ti pomoct, ale nevíme, co máme dělat. Řekni mi, co potřebuješ.“ Zabalil mi ruce do svých dlaní, strohý podnikatel náhle zmizel a na jeho místo nastoupil vřelý a láskyplný člověk, o němž jsem věděla, že se za jeho osobností skrývá. „Všichni tě máme moc rádi a chceme něco udělat. Cokoli.“

Usmála jsem se na něj a zavrtěla hlavou. „Říká se tomu truchlení, Bentley. Není nic, co bys s tím mohl udělat – nebo co by mohl udělat kdokoli z vás. Je to už víc než rok, ale někdy mi připadá, jako by to bylo včera. Jindy to zvládám dobře. Musím prostě každý den brát tak, jak přijde.“ Frustrovaně jsem vydechla. „Neuvědomila jsem si, že by si toho někdo všiml. Myslela jsem, že svou práci dělám dobře.“

„To jo. Ale zapomínáš, jak dobře tě známe, Sandy. Chybí ti jiskra, usmíváš se nuceně. Všichni víme, jak moc ti Max chybí, a chceme něco udělat. Cokoli. Jenom nám musíš říct co.“

„Přiveďte ho zpátky.“

Bentley se při mých slovech zatvářil ohromeně. „To nemůžu,“ pronesl zvolna.

Vzala jsem mu tváře do dlaní. „Přesně tak, Bentley – nikdo mi nemůže pomoct. Musím se s každým dnem vypořádat, jak nejlíp dokážu. Práce mi pomáhá – protože se tady nějak zaměstnám a jsem produktivní. Jsem součástí vašich životů – pomáhá mi, když vás vidím se zamilovávat a zakládat rodiny. Jenom to musím dělat podle sebe. Co se týče zármutku, na ten neexistuje žádný manuál ani žádná kouzelná hůlka.“

Prohrábl si vlasy. „To říkala i Emmy, abych tě nechal být, aby sis mohla truchlit, jak ti to vyhovuje, a jenom jsem byl připravený, kdybys něco potřebovala.“

Usmála jsem se. „Emmy je chytrá žena.“

„Ale uděláš to, Sandy? Přijdeš za námi, když ti budeme moct pomoct?“

V tom, co řekl, zněla naprosto vážná upřímnost, až jsem se musela usmát. Pro okolní svět byl Bentley strohý, přísný a vyrovnaný. Pod tím byl laskavý, milý, a vždycky se staral o ty, které měl rád.

Byla jsem jednou z těch mála šťastných, kteří do této kategorie spadali.

„Ano, Bentley, pokud budu potřebovat pomoc, tak řeknu.“ Odmlčela jsem se. „Jedna věc by tu byla.“

„Cokoli.“

„Vyjděte si s Emmy někam ven a nechte u mě Addi přes noc. Jsem s tou maličkou moc ráda.“

Na rtech mu zacukal úsměv, který zjemnil jeho přísný výraz. Manželka a dcera byly největšími slabinami jeho brnění a on je obě zbožňoval.

„Myslím, že mi to pomáhá stejně, jako to pomáhá tobě,“ prohlásil suše.

Pokrčila jsem rameny. „Ale mně se to líbí.“

„Tak to zařídím.“

„Takže jsme skončili?“

Naklonil se ke mně a vážným hlasem řekl: „Jsme tady, Sandy. Jsi rodina – všichni tě máme moc rádi. Nezapomeň na to a jediné, co musíš udělat, je říct si. Budeme tady, ano?“

V hrdle jsem ucítila velký knedlík a dokázala jsem jenom přikývnout.

Zbytek dne utekl rychle. Každý z mých chlapců se u mého stolu zastavil na objetí, pár tichých slov, nebo – v Reidově případě – na delší návštěvu. Přitáhl si židli k mému „trůnu“, jak mu říkal, otevřel si notebook a začal pracovat.

„Máš nějaký problém s kanceláří?“ zeptala jsem se, i když jsem věděla, proč tam je.

„Ne. Jenom se mi to tady víc líbí. Přišel jsem za tebou.“

Stiskla jsem mu ruku a dovolila mu zůstat. Tohoto nejmladšího člena rodiny BAM jsem zbožňovala. Jako ztracená duše to místo potřeboval stejně, jako ono potřebovalo jeho. Má za sebou příšerné dětství, ale ve výrazu má něco, co mě k němu přitahovalo už od prvního dne, kdy jsem se s ním setkala. Zažehl ve mně mateřský instinkt a byla jsem to já, kdo trval na tom, aby mu Aiden dal šanci. Čím víc jsem Reida poznávala, tím víc mé city k němu rostly. Měla jsem ráda všechny své chlapce, ale Reid byl zvláštní. Všichni to věděli, ale cítili k němu v podstatě totéž. Pro ostatní chlapce byl jako mladší bratr, takže na něj tak trochu dohlíželi – vlastně my všichni. Na oplátku jsme dostávali jeho divokou loajalitu a náklonnost.

Pracovali jsme v družném tichu, přerušovaném jen občasnými telefonáty.

Když Max onemocněl, mé povinnosti se změnily. Všechny ty každodenní záležitosti jako zvedání telefonů nebo vyřizování pošty a další menší úkoly v kanceláři přešly na někoho na nižší pozici, já jsem ale řešila všechno, co mělo co do činění s partnery. Měla jsem ovšem dost práce i jen s tímhle.

U stolu se zastavila Reidova přítelkyně Becca. Zeširoka se na ni usmál a zadíval se na ni pohledem plným obdivu. „Hoj, B! Hledáš mě?“

Zavrtěla hlavou a jeho našpulené rty ignorovala. „Hledám Sandy.“

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptala jsem se s laskavým úsměvem. Byla na Reida hodná, takže jsem ji měla moc ráda. Byla silná, schopná a naprosto do něj zblázněná. Byli skvělý pár a trávili se mnou spoustu času.

„Máš něco v sobotu?“

„Ne.“

„Skvělé. Pořádáme holčičí odpoledne a Emmy rezervovala apartmá v hotelu Four Seasons. Wellness den!“ usmívala se.

„Aha,“ zamumlala jsem a zamyslela se, jestli to nemá něco společného s rozhovorem, který jsem předtím měla s Bentleym. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby požádal Emmy, aby udělala něco, co by mě rozveselilo. Přesto mě však představa času stráveného se všemi těmi děvčaty potěšila. Alespoň to bude změna oproti tomu neustálému tichu doma.

„To zní báječně!“ řekla jsem.

Rozzářila se a evidentně se jí ulevilo.

„Úžasné. Vyjedeme odsud. Emmy to všechno zařídila. Řidiče, oběd, lázeňské procedury a rozmazlování. Potom večeře u nich doma a později filmy. Jídlo zařídí Bentley.“

„Úžasné. Díky, že mě berete s sebou.“

„Ale samozřejmě,“ mávla rukou. „Jsi jedna z nás!“

Po cestě poslala Reidovi přes rameno pusu. Naklonil se ke mně. „Víš, ony tě tam chtějí.“

„Vím,“ souhlasila jsem. „Je to krásná myšlenka.“

Zasmál se. „Nezapomněl jsem na menu přidat tvé oblíbené červené víno.“

„A ví Bentley, žes to udělal?“ zeptala jsem se a otázku podtrhla pozdvižením obočí; má teorie se teď potvrdila.

Usmál se. „Pomohl jsem vybrat menu. Máme oblíbená jídla všech. Když vy holky budete mít tolik práce, my si u Bentleyho uděláme klučičí den. Teda my a Addi.“

Zasmála jsem se. Všichni strýčkové Addi zbožňovali. Byla to šťastná holčička.

„Nemyslím, že je Addi tak úplně připravená na pizzu a křidýlka.“

„Máme pro ni kuřecí nugety a hranolky,“ zamrkal. „Zkusíme změnit tu její stravu jenom ze sklenic, kterou má doteď. Ať si zkusí něco nového. Omáčku jsem objednal jenom mírně pálivou.“

Tomu hloupému komentáři jsem se zasmála. „Tak hodně štěstí.“

„Chci, aby ses bavila,“ zvážněl. „Odpočiň si a bav se.“

Vstala jsem a sklonila se, abych ho políbila na tvář. „Pokusím se.“

„Užij si to, prosím,“ zašeptal. „Max by chtěl, aby ses smála a bavila se.“

Přikývla jsem, protože slov jsem nebyla schopná. Měl pravdu. Když jsme s Maxem začínali, mluvili jsme o jeho smrti opravdu hodně. To, že jednoho dne zůstanu bez něj, se vzhledem k našemu věkovému rozdílu zdálo jako přirozený závěr, ale tehdy nám to přišlo hodně daleko a nemožné. Bylo snadné se tomu smát a vtipkovat. Říkat mu, že si příště vyberu nějakého mladíčka na hraní.

„Všechny tvoje peníze utratíme za sex a chlast,“ přísahala jsem.

Max se při tomto prohlášení smál.

„To udělej, holčičko. Najdi si někoho, kdo má rád starší sexy ženy. Hlavně aby se k tobě choval hezky, když bude utrácet moje peníze. Ať si je zaslouží.“

„O to se postarám,“ zamrkala jsem na něj.

Když mu diagnostikovali roztroušenou sklerózu s pozdním nástupem, i nadále jsme si hodně povídali, ale rozhovory už nebyly tak vtipné. Ale i tehdy jsem popírala možnost, že by mě někdy mohl opustit. Život bez něj jsem si vůbec nedokázala představit.

Teď jsem měla problém vybavit si, jaký byl život s ním. Zdálo se, že štěstí se těžko hledá, a ještě těžší je udržet si je.

Život byl těžší.

Vzala jsem Reidovy tváře do dlaní a věnovala mu sevřený úsměv.

„Vynasnažím se.“

Apartmá rezonovalo smíchem. Měly jsme tam připravené tři různé typy procedur a já jsem je využila všechny.

Kůže mi zářila, nehty jsem měla naleštěné a prsty na nohou se třpytily čerstvým lakem. Protáhla jsem se v ramenou a mimoděk jsem vzdychla; ta masáž mi s bolavými svaly provedla naprostý zázrak. Max si mě vždycky dobíral s tím, že si své napětí nosím v ramenou. „Jako beton,“ mumlal, když se mi je bez úspěchu snažil masírovat. Oproti jeho objetím a slovům, která byla dokonalost sama, měl masážní techniku děsnou. Po několika váhavých a nemotorných pokusech namasírovat mi ramena hned na začátku našeho vztahu mi každé dva měsíce masáž zaplatil. Když umřel, přestala jsem chodit. Přestala jsem dělat spoustu věcí.

Rozhlédla jsem se po místnosti a usmála se na všechny dívky. Byly mladé, šťastné a zamilované, a i když mě srdce bolelo při vzpomínce na to, jak jsem stejné období prožívala já, musela jsem se usmívat. Byla jsem moc ráda, že do své holčičí chvilky zahrnuly i mě. Pro mě všechny představovaly další příbuzné – adoptivní dcery – a všechny jsem je milovala.

Becca vyšla z koupelny, zabalená v silném bílém froté županu. Pleť jí přímo zářila – nebyla jsem si jistá, jestli z obličejové masáže nebo z vína, které při ní vypila, ale vypadala přenádherně. Ráno měla zpoždění, zadýchaná a rudá ve tváři pospíchala k autu, ale Reid běžel za ní a chytil ji těsně předtím, než stačila nastoupit, a dlouze a láskyplně ji políbil. Podle výrazu její tváře nebylo pochyb o tom, proč jsme na ni musely čekat, a také se z toho ihned stalo celodenní téma, jímž jsme ji neustále škádlily a popichovaly.

S úsměvem dosedla vedle mě. „Jak se máš?“ zamrkala a zeptala se škrobeně. „Vypadáš dobře, Sandy.“

„To ty taky,“ usmála jsem se.

Zazvonil jí telefon a já se rozesmála. „Myslím, že dneska Reidovi chybíš.“

Obrátila oči v sloup, ale přidala i široký úsměv. „Taky si myslím. Telefon mi vříská celý den.“

Poplácala jsem ji po ruce. „To je dobře, Becco. Užívej si to.“

S očima na displeji přikývla. „Taky že jo. Ty jeho hloupé zprávy a obrázky miluju.“

„Zbožňuje tě,“ sdělila jsem jí.

Zrudla a tentokrát jsem věděla, že to není vínem. „Je to vzájemné.“

„Já vím.“

Do prostoru pro posezení přišly Cami a Dee a schoulily se na pohovce naproti nám. Stejně jako já, i ony byly uvolněné ze všeho toho rozmazlování. Za chvíli skončí s masážemi i Liv a Emmy a přidají se k nám. Bentley zařídil, aby se v pokoji nepodával jen lehký oběd, ale také plná odpolední svačina. Věděl, jak moc mám skutečnou odpolední svačinu ráda, a mě jeho snaha úplně dojala.

Povídaly jsme si a smály se, dokud se k nám nepřipojila i ostatní děvčata. Seděly jsme, popíjely každá svůj nápoj a povídaly jsme si o mnoha věcech. O životě, domově, práci a mateřství, až se hovor nakonec stočil k mužům. Při vyprávění historek ze života a popisování některých roztomilých vylomenin svých mužů byly možná některé až příliš sdílné a potom se ke mně obrátila Becca.

„Sandy,“ začala.

Zavrtěla jsem hlavou. „Vím, co chceš říct, Becco. Jsem v pohodě, opravdu. Občas mám špatné dny, zvlášť ten jeden minulý týden, ale to se dalo čekat.“

Emmy se předklonila a vzala mě za ruku. „Co to vyvolalo, Sandy?“

S povzdechem jsem jim řekla o té bouři a svém snu. Když jsem opakovala Maxova slova, všechny měly v očích slzy.

„Myslíš, že je to pravda?“ zeptala se Dee tichým hlasem. „Myslíš, že ti Max říkal, že je čas jít dál?“

Pokrčila jsem rameny, protože jsem si nebyla jistá, jak odpovědět. Mně to skutečné připadalo. Jeho slova odrážela všechny ty pocity, které tak často vyjadřoval, když jsme diskutovali o budoucnosti a on trval na tom, že myšlenku, že on v ní nebude, prostě musím přijmout. Chtěl, abych znovu našla štěstí a lásku.

„Máš toho v sobě až moc na to, abys zbytek života strávila truchlením po mně, holčičko.“

„Ani si nedokážu představit, že bych milovala někoho jiného, Maxi,“ pověděla jsem mu. Byla to prostá pravda.

Přejel mi prsty po tváři. „Ne tak, jako miluješ mě, ale znovu milovat můžeš, Sandy. Já chci, abys někoho milovala. Musím vědět, že až tady nebudu, ty budeš zase šťastná.“

Slíbila jsem mu, že to zkusím, ale pravdou bylo, že jsem neměla ani tušení, jak bych to udělala, pokud bych se o to vůbec chtěla pokusit.

Totéž jsem řekla i dívkám.

„Colin mi pořád dává kázání, abych šla ven a začala znovu žít.“

„Pořád nemůžu uvěřit tomu, že ten fešák je tvůj vnuk,“ přerušila mě Becca. „Jsi moc mladá na to, abys mu dovolila předstírat, že je vnouče.“

„Jo, takže fešák!“ zasmála jsem se. „Tohle si nechám pro sebe, ale ten kompliment přijímám. Je to asi jedna z výhod toho, když si vezmeš staršího chlapa.“ Povzdechla jsem si. „Colin trvá na tom, že je čas jít dál, a nelíbí se mu, když mě vidí chřadnout, jak tomu říká. Aaron s ním souhlasí. Říká mi, že by jeho otec chtěl, abych byla šťastná,“ přiznala jsem.

„A co si myslíš ty?“ zeptala se Emmy a pořád mě držela za ruce.

„Já nevím, jak mám jít dál,“ prohlásila jsem. „Nemám tušení, jak se s někým seznámit nebo jak začít znovu. Od té doby, kdy jsem před nějakýma víc než třiceti rokama randila, se věci změnily. Nemyslím, že by se teď lidi seznamovali v klubech nebo na diskotékách.“

Všechny se zasmály.

„Ne,“ souhlasila Becca. „Z velké většiny je to online.“

Rezignovaně jsem přikývla. „Colin říkal to samé. Tvrdí, že je jednodušší se takhle seznámit se ženou. Mně to ale přijde hrozně neosobní.“

Dívky se zasmály.

„Věř mi, že někdy je to až moc osobní,“ ušklíbla se Cami.

Zasmála jsem se. „Za mých časů se chodilo ven. S někým jste si padli do oka, povídali jste si. Cítili jste to spojení. Jak tohle uděláte přes obrazovku počítače?“

„Já – nebo my všechny – jsme měly štěstí, že jsme na své muže narazily a že to bylo zrovna tak, jak se to stalo,“ souhlasila Emmy.

„Ano,“ přikývla Cami. „Já jsem si se seznamkama užila své. Díky bohu, že mám tu dobu za sebou.“

Našpulila jsem rty. „Colin mi řekl, že měl minulý týden schůzku v Tinderu. Od té doby, kdy dostal kopačky, se o tom podniku zmínil několikrát, takže jsem si myslela, že Tinder je restaurace, kde se s nima schází – asi jsem si to myslela špatně?“

Dívky vybuchly smíchem. „To teda jo,“ řekla Becca a otřela si oči. „Tinder není restaurace.“

„Je to jedna z těch randicích aplikací?“

„No, ona není úplně jako na randění, Sandy. Ona je spíš na… ehm… jednorázovky,“ vysvětlovala a snažila se zakrýt pobavení.

„Jednorázovky?“ opakovala jsem zvolna, načež jsem v šoku vytřeštila oči.

„Jednorázovky? Chceš říct, že Colin má příležitostný sex s cizíma ženskýma?“

„Dost možná,“ ušklíbla se Emmy. „Ale samozřejmě si nejsem jistá, jak příležitostně.“

„No teda, ten malý… všivák!“ zavrtěla jsem hlavou. „Jenom doufám, že myslí na bezpečnost. Musím se ho zeptat. Nebo bych nás možná měla oba ušetřit rozpaků a prostě mu jako připomínku koupit krabičku kondomů.“

To vyvolalo další salvu smíchu.

„Já ale nijak zvláštní zájem o sex s někým cizím nemám, holky.“

„To my víme,“ ujistila mě Emmy. „Ale co se třeba jenom seznámit s nějakýma milýma chlapama? Nebo to aspoň zkusit?“

Becca se ke mně s vážným výrazem naklonila. „Mohla bys tam najít i někoho, s kým byste mohli být přátelé. Zajdete si někam na večeři – nebo do kina. Tanec miluješ odjakživa, nebylo by hezké jít s někým tančit? To by zase tak špatné nebylo, co?“

Přemílala jsem si její slova v hlavě. „Ne, myslím, že nebylo. Ale nemám ponětí, jak se to randění v aplikaci dělá.“

Liv vytáhla z tašky notebook a podala ho Becce. „Ale my to víme.“

Když jsem sledovala, jak Bečiny prsty kmitají po klávesách, povzdechla jsem si a zamyslela se nad tím, do čeho jsem se to právě dostala.

A bez nejmenších pochyb jsem věděla, že tohle měly v plánu celou dobu.

Večeře u Bentleyho byla jako obvykle úžasná. Mohla jsem strávit nějakou dobu s Addi, krmit ji, mazlit se s ní a cítit v náručí to teploučké a heboučké tělíčko. Odešla jsem brzy po večeři s tím, že jsem na ten jejich filmový maraton moc unavená. Domů mě odvezl Frank, Bentleyho řidič – chlapci pili, takže mu Bentley nařídil pohotovost, aby se všichni dostali bezpečně domů. Když jsem odcházela, byla kolem toho spousta objímání a všude létaly polibky. O té randicí aplikaci se už holky ani jednou nezmínily, za což jsem byla vděčná. Nebyla jsem si jistá, jak by na to reagovali kluci, a ještě jsem se ani nerozhodla, jestli v tom nápadu budu pokračovat.

V pozdním nedělním odpoledni jsem seděla u notebooku a prohlížela si profil, který mi Becca vytvořila. Tvrdila, že provedla důkladný průzkum nejrůznějších „apek“, jak jim říkala, a že Mature Matchups má dobrou pověst, nepropaguje promiskuitu, a že hodně profilů na jejich stránkách je od lidí, jako jsem já – kteří hledají někoho, s kým by se mohli stýkat, přítele na večeři, do kina, „na chození ven“, jak to nazývala.

„Žádné jednorázovky?“ zeptala jsem se přímo.

„Ehm…“ Kousla se do rtu.

S úsměvem jsem ji poplácala po ruce. „Jenom tě zlobím.“

„Jestli z toho vznikne vztah, bude to príma,“ ujistila mě. „A když ne, tak mít nějakého přítele, se kterým si můžeš vyjít ven, taky není tak špatné, co?“

Musela jsem uznat, že má pravdu. Když Max onemocněl, náš společenský život se změnil – tedy, ne že by někdy byl stejný, jaký měly ostatní páry. Byli jsme si hodně blízcí a moc rádi jsme byli spolu. Vzhledem k obrovskému věkovému rozdílu se nám ostatní po svatbě většinou vyhýbali, takže jsme se naučili ve všem spoléhat jen jeden na druhého. Max byl můj nejlepší kamarád, partner na nákupy, důvěrník a milenec – všechno v jednom. V průběhu let jsme sice pár přátel získali, ale s jeho pracovním vytížením a harmonogramem jsme na ně měli velice málo času. Mně to zase tak moc nevadilo – odjakživa jsem tak trochu samotářka, a než abych se věnovala nějakým společenštějším aktivitám, raději si čtu nebo chodím do kurzů. Manžel a vnoučata – obzvlášť Colin – mě zaměstnávali naplno, a když jsem se setkala s chlapci z BAM a Bentley založil firmu, můj život se točil kolem nich. Ale teď ty noci a víkendy, které jsem kdysi trávila s Maxem, byly někdy až moc dlouhé a prázdné.

Možná by nebylo špatné mít nějakého přítele. Kdybych se držela nápadu s hledáním společníka místo romantických zájmů, mohla bych najít někoho, v jehož společnosti bych se cítila dobře. Někoho, kdo by mi pomohl, abych se cítila o něco méně osamělá.

Znovu jsem si profil prohlédla. Byl přesně takový, jaký mi Becca slíbila. Obyčejná fotka a stručný životopis, napsaný správným stylem. Nic, co by naznačovalo cokoli jiného, než že se chci seznámit s někým v mém věku s podobnými zájmy, abychom byli přátelé. Bylo to perfektní.

Přesto jsem se nedokázala přinutit, abych na obrazovce stiskla tlačítko „Aktivovat“.

Zavrtěla jsem nad svou hloupostí hlavou. Kdo neriskuje, nevyhraje. A holky tomu věnovaly tolik práce a ujistily mě, že dokud sama někomu nějaké informace nesdělím, bude profil soukromý a já ho budu moct kdykoli smazat. Než jsem si to stačila rozmyslet, na tlačítko jsem klikla, honem zavřela víko a pospíchala od stolu pryč, jako by měl počítač ze sebe každou chvíli vychrlit jména vhodných protějšků.

Šla jsem do kuchyně a nalila si sklenku vína.

Jak často říká Aiden – na tyhle sračky jsem moc stará.

V pondělí ráno mi v telefonu zacinkala další příchozí zpráva.

„Máte shodu.“

Začalo to asi hodinu po tom, co jsem klikla na aktivaci. Neuvědomila jsem si, že mi Becca přidala aplikaci i do telefonu. Měla jsem ztlumený zvuk, ale i tak mi pokaždé zavibroval, a i když jsem ho měla v kapse kostýmku, dával o sobě vědět.

Bentley znovu zabloudil pohledem k mému telefonu, který oznamoval další zprávu.

„Určitě to nechceš vzít, Sandy?“ zeptal se zamračeně.

Zavrtěla jsem hlavou. V té době bylo vzácné, když mi telefon zvonil v práci, ale dnes ráno se ozýval neustále.

„To je dobrý,“ ujistila jsem ho. „Nějak jsem se dostala na nějaký marketingový seznam. Vyřídím si to, až skončíme.“

„Já se o to pro tebe postarám, Sandy,“ ozval se Aiden. „Dej mi telefon a já to zastavím.“

„Ne!“ vykřikla jsem, ale hlas jsem zvedla jen maličko.

Zdálo se, že všechny tři partnery má reakce překvapila. Reid se ráno opozdil, protože měl schůzku mimo firmu. Byla jsem ráda, protože mě moc dobře znal. I když mi děvčata slíbila, že jim o seznamce nic neřeknou, věděla jsem, že když jsem teď profil aktivovala, nakonec to praskne. S tím, abych klukům řekla, co jsem udělala, jsem nijak nespěchala. Měla jsem pocit, že by s tím ani jeden z nich nesouhlasil, a neměla jsem náladu řešit jejich námitky nebo starosti. Všichni mě pořád chtěli přede vším chránit.

„To je dobrý,“ trvala jsem na svém. „Já to zvládnu. Takže, co jsi to říkal, Bentley?“

„Aha, ano.“ Zamračil se, ale téma opustil. „Odpoledne se s Vanem zajedu podívat na pár míst, která se nám nečekaně naskytla. Můžeš mi vyčistit rozvrh?“

„Samozřejmě.“

„Příští týden přiletí Richard, abychom si potvrdili nějaké nové nápady pro fázi dvě našich věží,“ řekl Maddox. „V kuchyni bude potřeba pár bagelů navíc.“

Usmála jsem se a zapsala si připomínku. Richard byl jeden z mých oblíbenců a vždycky jsem se na jeho návštěvy u nás těšila. Měla jsem sice pocit, že jsou nějak častější, než bylo nutné, protože jsme tady přece měli každý den Beccu, ale zase měl úzké vazby s Maddoxem a partneři ho nesmírně respektovali a oceňovali osobní kontakt s ním.

„Zařídím to. Koupím taky ten smetanový sýr se zeleninou, který má tak rád.“

„On dostává samé dobré věci!“ zasténal Aiden.

Zasmála jsem se a ukázala na talíř citronových koláčků na stole v zasedací místnosti. „Nemyslím si, že bys přicházel nějak zkrátka, Aidene.“

„Ale my jsme tví oblíbenci, jasný?“ opáčil. „Nás miluješ nejvíc. Obzvlášť mě.“

„To si nemyslím,“ odfrkl si Maddox. „Sandy přijímá mé vibrace. Já jsem její oblíbenec.“

„Tak o tom velice pochybuju,“ vložil se do toho Bentley. „Já jsem ji našel. Napřed byla moje, takže je logické, že mě má radši než vás dva, vy šašci.“

„Tak to je úplně špatně, její oblíbenec jsem já,“ prohlásil Reid na cestě dovnitř. „Druhý je Richard a vy tři jste až na chvostu. Přesně tam, kam patříte.“

„To si nemyslím,“ zlobil se Aiden. „Naše je delší dobu, takže jsme výš. Je to tak, Sandy?“

Vstala jsem a zaklapla zápisník. „Matka nikdy nemá žádné oblíbené dítě,“ zamrkala jsem. „Tak vám to aspoň říkáváme.“ Ale po cestě jsem poplácala Reida po tváři, čímž jsem mu na ní vyloudila úsměv.

„Říkal jsem vám to,“ pronesl Reid vítězoslavně a žuchl do křesla.

Aiden hlasitě zaklel. „Já jsem tě najal, tak tě můžu taky vyrazit!“

„Ne. Sandy ti to nedovolí. Jsem její oblíbenec.“ Reid si z talíře vzal jeden koláček a mocně se zakousl. „Kromě toho, ty mě miluješ taky, slonbidlo.“

„Ne, jestli mi nepřestaneš žrát koláčky.“

„Mohli byste vy dva sklapnout?“ zasténal Bentley. „Jsme v práci, ne někde na hřišti.“

Ale když jsem z kanceláře odcházela, mrkl na mě. S úsměvem jsem za sebou zavřela. Bylo jedno, jak staří, bohatí nebo úspěšní byli, vždycky to budou mí chlapci.

Mí oblíbenci byli všichni. Každého z nich jsem zbožňovala z nějakého zvláštního důvodu. Nějakým způsobem mě potřebovali všichni, ale Reidova potřeba byla nejhlubší ze všech, a já jsem na ni zareagovala v okamžiku, kdy jsem se s ním setkala. Ale světly mého života byli všichni.

Telefon mi znovu zabzučel a já jsem si povzdechla.

Možná už by to stačilo.

Kolem třetí hodiny propuklo peklo. Kolem mého stolu proběhl Reid, a když mě míjel, vrhl mým směrem ustaraný pohled a vzápětí zmizel v Aidenově kanceláři. Zamračeně jsem požádala člověka, s nímž jsem zrovna telefonovala, aby zopakoval, co řekl, a vzápětí mě překvapilo Aidenovo hlasité zaklení. O pár vteřin později oba zmizeli v Maddoxově kanceláři. Zavrtěla jsem hlavou a zamyslela se nad tím, o jakou krizi se může jednat. Nejspíš něco velkého v IT oblasti nebo závada na bezpečnostním systému, na němž Reid pilně pracuje, aktualizuje ho a dolaďuje.

Odpověď jsem se dozvěděla velice brzy, když se před mým stolem zhmotnili všichni tři. Tvářili se vážně a vypadali rozrušeně.

Hruď mi sevřel záblesk strachu.

„Co se děje?“ zeptala jsem se. „Něco s Bentleym? Je v pořádku?“ Před malou chvilkou jsem s ním mluvila a řekl, že je na cestě zpátky do kanceláře. Měl snad nějakou nehodu?

Aiden zavrtěl hlavou. „Bent je v pořádku, za chvíli je tu. Musíme s tebou mluvit.“

Nakrčila jsem obočí. „Dobře. O čem?“ Vtom můj pohled sklouzl k Reidově ruce. Držel v ní telefon, což nebylo nic nového, ale to, co bylo na displeji, vysvětlovalo to jejich napětí ve tvářích i držení těla.

Na displeji měl můj profil na Mature Matchups. A ty jejich vylekané výrazy a starostlivé pohledy byly přesně takové, jaké jsem věděla, že nasadí, až to zjistí.

„Můj osobní život není předmětem diskuse,“ pronesla jsem opatrně.

„Sandy.“ Aiden se předklonil a tichým hlasem pokračoval: „Tyhle weby můžou být nebezpečné.“

„Becca to prověřila.“

„Becca by si měla hledět svého,“ protáhl Reid neobvyklým tónem.

Zpražila jsem ho pohledem. „Snažila se mi pomoct!“

„Tím, že by tě nechala sbalit nějakým cizím chlapem?“ zamumlal Maddox. „To ne, Sandy!“

Zkřížila jsem ruce na prsou. „Nikdo mě nebalí. Nejsem na Tinderu nebo nějaké z těch dalších aplikací, kde se domlouvá sex pro zábavu. Jsou to stránky, které pomáhají dospělým lidem najít si sobě podobné, aby si mohli užívat potěšení vzájemné společnosti. Je to můj život, mé rozhodnutí. Vy tři se do toho nesmíte plést.“

Zírali na mě tak, až jsem musela přemáhat úsměv. Vzhledem k tomu, jak náročný mi celý ten proces připadal a že jsem se zatím ani neobtěžovala se na ty shody podívat, jsem neměla tušení, proč jsem svou volbu tak bránila – kromě toho, že to byla má volba.

U stolu se objevil Bentley s rozcuchanými vlasy, jako by si je opakovaně prohraboval rukama. „Sandy,“ mračil se. „Musíme si o tom promluvit.“

Vstala jsem a postavila se jim všem čelem. „To, co se musí stát, je to, že se vy čtyři vrátíte do svých kanceláří a k tomu, co máte rozdělaného. To, co se já rozhodnu dělat nebo nedělat ve svém soukromém životě, je moje věc, ne vaše.“

„Ale tvá bezpečnost…“

„Máme starost –“

„Všude je tolik magorů –“

„Kluci,“ zvedla jsem ruku. „Stačí. Když uvidím někoho, s kým bych se ráda setkala, udělám to na veřejném místě a taky nezapomenu někomu říct, kde budu. Nikdy nebudu nikomu dávat žádné osobní údaje, pokud si nebudu jistá, že je to důvěryhodná osoba.“ Potřásla jsem hlavou. „Znáte mě dost dobře na to, abyste si mysleli, že se budu chovat hloupě.“

Když promluvil Bentley, v jeho hlase jsem jasně slyšela frustraci. „Tím, že ses na těch stránkách registrovala, ses hloupě chovala.“

Už jsem toho měla dost.

Znovu jsem si sedla. „Tobě se to snadno řekne, protože ty chodíš každý večer domů k rodině, Bentley. Všichni máte rodiny. Když Max umřel, můj svět se změnil a já se snažím zase postavit na nohy. Chci poznat nové lidi, abych už možná nebyla tolik sama. Celý ten nápad se mi úplně nezamlouvá, ale holky to aspoň pochopily a zkusily mi pomoct místo toho, aby se mnou jednaly přezíravě a zacházely se mnou jako se starou ženskou, která neví, co dělá.“

Všichni v sobě měli dost slušnosti alespoň na to, aby se tvářili, jako že se stydí.

„My si to nemyslíme, Sandy,“ zavrtěl hlavou Bentley. „Jenom máme strach.“

Aiden nasadil bolestný výraz. „My chceme, abys byla šťastná, ale tohle mě děsí.“

„Nikdy jsi nic neřekla,“ ušklíbl se Maddox.

Byl to však Reid, kdo ve mně zadusil vztek a vehnal mi slzy do očí. Předklonil se a sevřel mi ruce.

„Pojď bydlet k nám s Beccou, Sandy. Už nikdy nedovolíme, aby ses cítila samotná.“

Jeho slova a to, s jakou naprostou upřímností je řekl, mě zasáhla přímo do srdce. Usmála jsem se na ně – ten malý hlouček mužů přede mnou vypadal, jako by jim bylo šest let a měli průšvih kvůli nějakým rošťárnám na hřišti, místo abych viděla úspěšné a dravé podnikatele, jimiž byli. Z očí jim zářila láska a starost a ten hněv, který jsem cítila, se rozptýlil ve vzduchu.

„Díky, Reide. Je to krásné gesto, ale není potřeba. Kluci, nedělám nic unáhleně a bez rozmýšlení. Slibuju. Když uvidím nějaký profil, o který bych měla zájem, tak vás ho nechám prověřit. Je to tak v pořádku, Aidene?“

Přikývl a tvářil se rezignovaně.

„A budu opatrná.“

„Měj u sebe mobil,“ nabádal mě Maddox.

„To mám vždycky.“

„Chci znát tvůj harmonogram,“ prohlásil Bentley.

To už jsem smích musela zadržovat. „Myslím, že to je moje práce,“ škádlila jsem ho.

„Prosím.“

„Tak jo.

„Já budu monitorovat ten web,“ zamumlal Reid.

Obrátila jsem oči v sloup.

„A já tě budu sledovat, až tam půjdeš,“ naklonil se ke mně Aiden. „Budu sedět někde vzadu, takže si mě ani nevšimneš, ale budu nablízku pro případ, že by byl problém.“

Zacukaly mi rty. Nevšimnu. Aiden s výškou dva metry, všude samý sval, s barevným tetováním na paži a s tím svým dobrosrdečným pohledem nikdy s okolím nesplyne.

„Můžeme jít všichni,“ nabídl Maddox.

To už jsem vybuchla smíchy, protože jsem si představila výraz ve tváři toho ubohého muže, až proti němu budu sedět a pít kávu a hoši budou sedět u stolu za mnou a civět jeho směrem, přičemž si Aiden bude prolupávat klouby, Reid se mu nějak nabourá do telefonu a bude se snažit zjistit něco z jeho minulosti, zatímco Maddox bude vyžadovat finanční výkazy a Bentley na něj bude prostě jenom zírat.

Velká sranda!

Zatímco jsem se smála, setkala jsem se pohledem s Vanem Morrisonem, který přišel s Bentleym, ale držel se od mého stolu dál. Slyšel, co jsme si povídali, a na rtech mu hrál úsměv. Když se naše pohledy setkaly, ukázal mi zdvižený palec a ústy artikuloval slova: „Ty jedeš, Sandy!“ Načež zmizel na chodbě.

Tak alespoň že mi nedělal přednášku i on, tu tichou podporu jsem musela ocenit.

Obrátila jsem pozornost zpátky k té bandě ochránců.

„Samé dobré nápady. Dám vám vědět. A teď zpátky do práce, hoši!“

Se spoustou reptání zmizeli v Bentleyho kanceláři a zavřeli za sebou. Věděla jsem, že jsme na tohle téma nemluvili naposledy, na druhou stranu mě jejich reakce nepřekvapila.

Sklouzla jsem pohledem k telefonu, jehož neustálé pípání mě už unavovalo. Projela jsem si zobrazené profily, ale hluboko v srdci jsem věděla, že to pro mě není ten správný krok.

Ale jim jsem to říct nechtěla.

Ještě ne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sandy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.