Alexandr Mitrofanov

Mrazík s pendrekem v ruce

Proč je současné Rusko takové
a proč nemůže být jiné

PRAHA | 2022

Knihu finančně podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

edice Střed

Alexandr Mitrofanov

Mrazík s pendrekem v ruce

Proč je současné Rusko takové
a proč nemůže být jiné

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2022 jako svou 610. publikaci

a 127. svazek edice Střed.

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Lenka Vosičková.

Redakce textu Libor Dvořák.

Jazyková korektura Kateřina Prachařová.

Grafická úprava tištěné knihy Toman Design.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání druhé.

Druhé, rozšířené vydání

© Alexandr Mitrofanov 2021, 2022
© PROSTOR 2022

ISBN 978-80-7260-517-0

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

„Čert mi byl dlužen, narodit se v Rusku s duší a talentem!“

A. S. Puškin

„Samozřejmě pohrdám svou vlastí od hlavy k patě – ale mrzí mě, když se mnou tento pocit sdílí cizinec.“

A. S. Puškin

„Ubohý národ, národ otroků, odshora až dolů jsou všichni otroci.“

N. G. Černyševskij

Úvod

Jsem už pamětník. OK boomer. Koho to zajímá?

Pamětník může být otravný dědek, který sedí celý den u počítače, když už jsou ty hospody kvůli covidu zavřené, a trousí jedovatou slinu, jak jsou všichni kolem blbí a jak to bylo za jeho mladých let lepší.

Já jsem ale pevně přesvědčen, že za mých mladých let to lepší nebylo. Naopak. Bylo to mnohem, pro zoomery až nepředstavitelně horší. Ne proto, že jsou mladší. Proto, že měli to štěstí, že doby podobné mému dětství a mládí nezažili.

Takže vás teď začnu zásobovat historkami ze svého ponurého dětství a rdoušeného mládí? To ne. Byl jsem vyzván, abych sepsal svůj pohled na jev, který není z dávných dob. I když takhle se to vlastně říct nedá. On z těch dávných a dokonce pradávných dob pochází, ale zároveň ovlivňuje naši současnost. Zoomery stejně jako boomery a kohokoliv dalšího.

A co s tím má přece jen do činění mé dětství a mládí? A také zralý věk a počínající stáří? Hodně. Protože psát mám o tom, co je to ruský faktor v našem životě. Je to pro českou společnost Mrazík s Nastěnkou, anebo Mráz z Kremlu?

Fakt, že se ruské téma do českého života doslova dere, nemůže nikdo pozorný popřít. Pamatuji si – od toho jsem ostatně pamětník –, když bylo vše ruské (tehdy sovětské) povinnou a shora diktovanou součástí rituálů, které v Československu zavedli komunisté po roce 1948.

Vybavuji si i jeden z tehdejších vtipů: „Do družstva tělesně vadných (což bylo označení invalidů z výrobního družstva Drutěva) přichází na návštěvu delegace ze SSSR. Místní soudruzi ji provádějí provozem a říkají: ‚A tady vidíte heslo, kterým se řídíme v práci i v životě!‘ Sovětští soudruzi zvednou zrak a nad výrobní linkou visí obrovský transparent s nápisem: Sovětský invalida, náš vzor!“

Člověk, který mi tento vtip před mnoha lety vyprávěl, ale přísahal, že to není vtip, nýbrž skutečná příhoda. Možné to je. Čeští a slovenští komunisté sice nešli tak daleko jako jejich polští soudruzi, kteří kvůli nápodobě ruštiny zavedli dokonce nové oslovení wy místo panie, které nemělo v polském jazyce co dělat, jenže například historka o Čechovi jako poleno z dob vládnutí komunistů, který nechtěl být Josef Veselý, ale Josef Blagonravov, protože příjmení převzal po své ženě, je pravdivá.

Po listopadu 1989 a zvláště po odchodu sovětských vojsk z území Československa (poděkování patří zejména žijícímu Michaelu Kocábovi a již nežijícímu Pavlu Dostálovi) se nějaký čas zdálo, především po rozpadu Sovětského svazu, že tamní a vůbec východní končiny již Čechy zajímat doopravdy nemusí.

Rusko živořilo, a zároveň k nám čas od času docházely jakési mlhavé zprávy, že se tam přece jen něco pohnulo směrem od komunistického samoděržaví. Snad dokonce k demokracii. Hlavně se ale takového Ruska už nikdo, na rozdíl od dob, které předtím trvaly po dvě generace, rozhodně bát nemusel. Mělo co dělat samo se sebou, aby přežilo držkopád po zhroucení reálného socialismu.

Francis Fukuyama tehdy napsal, že nastává konec dějin, což většina lidí, kteří věděli, kdo to je a co napsal, pochopila tak, že už na světě bude jen liberální demokracie. Mnozí si to přeložili jako učitel Hájek z filmových Básníků, že dál nás čekají jen samá pozitiva a sociální jistoty. V této blahosklonné náladě se jaksi automaticky předpokládalo, že přechod k demokracii nemine ani to Rusko, jen je mu třeba dát nějaký čas a taky samozřejmě pomoci morálně a hlavně materiálně. Což zrovna Československo, respektive Česko příliš aktivně nedělalo, ale takové Německo nebo Spojené státy americké ano.

V těchto zemích nemohli ve své západní zabedněnosti vůbec tušit, že tím pokládají časovanou bombu, která vybuchne o pár desítek let později. Průměrný Rus tehdejší západní pomoc tiše nenáviděl, protože ji vnímal jako urážku své veliké země a osobně své schopnosti poradit si se životem. Nenáviděl, ale nechtěl chcípnout hlady, proto ji bral. Tak se jí aspoň vysmíval. Kuřecí stehna z Ameriky překřtil na Bushovy nožky. Sice je ohlodával, ale přitom symbolicky ponižoval tehdejšího amerického prezidenta.

Tento pocit ponížení velkého národa se nevytratil ani po letech. Koncem ledna 2021 jeden z lidí, kteří se pokládají za progresivnější část společnosti, literární vědec, publicista a spisovatel Dmitrij Bykov s neskrývaným pohrdáním mluvil o tom, že jeho stará matka dostala v rámci této pomoci lodičky s flitry. V podtextu zaznělo, že za to mohli ti hodní, ale úplně pitomí Američani.

Někdejší marxistický národohospodář, později přední pravicový ekonom Jegor Gajdar, který byl za prezidenta Borise Jelcina krátký čas úřadujícím ruským premiérem a strůjcem reforem, které sice bolely, ale díky nimž začali mít Rusové poprvé v dějinách obchody plné zboží, však v knize Gibel imperii (Zánik impéria, 2006) zveřejnil dokumenty tehdejších sovětských vládnoucích úřadů, z nichž jasně vyplývalo, že by po pádu reálného socialismu nastal v Rusku bez pomoci Západu hladomor.

Gajdar ale nebyl v zemi populární. Uvolnil ceny a nechal volný průchod trhu. To se většině obyvatel nelíbilo. Také pod tlakem komunistů a postkomunistů v parlamentu ve funkci dlouho nevydržel, Jelcin ho odvolal. Když o několik let později za nevyjasněných okolností zemřel, nejspíše byl otráven, nevyvolalo to v Rusku žádný větší smutek.

Zato se ke konci devadesátých let a začátkem nového století vytvořil konsensus ohledně nového ruského hrdiny této doby. Přispěla k tomu dvojice filmů Brat (Bratr) a Brat 2 (Bratr 2) režiséra Alexeje Balabanova. Hlavní roli zahrál Sergej Bodrov, který se stal absolutním miláčkem publika a zároveň sexsymbolem.

První snímek vypráví o mladíkovi, který se po válce v Čečensku vrací do svého rodného maloměsta, kde žije s nepříliš chytrou a nepříliš pořádnou matkou (otec byl kriminálník a zabili ho kumpáni ve vězení). Dostává se tady do rvačky, v níž má sice pravdu, jenže naráží na místní poměry, kterým se nemůže jako jednotlivec postavit. Má štěstí, vyšetřuje ho bývalý kamarád jeho táty, který ho nezavře, ale dá mu radu, aby někam zdrhl.

Matka mu radí, aby jel za starším bráchou, který je velká šajba v Petrohradu. Bratr je ale nájemný vrah a který zrovna prochází složitým konfliktem s jinou částí mafie. Mladší brácha, který se jmenuje Danila, je sice polodebilní, co se sociální inteligence týče, je to otevřený antisemita a xenofob, ale je bezvadnou mašinou na zabíjení a je celkově moc milý.

Dále se rozvíjí jeho příběh, kde vraždí na potkání, aniž hne brvou, a když na konci příběhu zjistí, že sice všechny zamordoval, ale jeho vlastní brácha ho prásknul, bratrovi odpouští, protože je to bratr, jen ho posílá za matkou zpět do rodného maloměsta.

Ve druhém filmu se Danila vypraví do USA, aby zabil tamního podnikatele, který údajně v Rusku nechal zavraždit jeho kámoše ze služby v Čečensku. Ve skutečnosti tento Američan nic takového neudělal. Po různých peripetiích, v nichž se to hemží Danilovým a režisérovým antisemitismem, rasismem, násilím a opěvováním „prostého ruského kluka“, sdělí Danila podnikateli: „Víš, Američane, síla není v penězích. Síla je v pravdě.“ A zabije ho.

Danila se stal národním hrdinou a hloubku zakořenění tohoto typu v ruské povaze dokazují dvě věci, které se udály později.

V roce 2014, už po anexi Krymu a zahájení války s Ukrajinou na Donbase, prohlásil prezident Ruské federace Vladimir Putin v rozhovoru s novináři toto: „Jsme prostě silnější než kdokoli jiný. Protože jsme v právu. Síla je v pravdě.“

V lednu 2021 se do Ruska po léčení v Německu poté, co byl otráven v Rusku jedem z rodiny novičoků, vracel letadlem Alexej Navalnyj se svou ženou Julií, která je, co se týče názorů a pohledu na svět, s manželem vždy zajedno. Julie si pečlivě nastavila mobil na selfie video a pomalu pronesla: „Chlapečku, přines nám vodečku. Vracíme se domů.“

Chce to dešifrovat, k čemu se vlastně přihlásila. Protože zopakovala poslední slova, která zazní ve filmu Bratr 2. Pronáší je ruská prostitutka, kterou v USA vykořisťovali odporní černošští pasáci a kterou Danila se svým velkým ruským srdcem vytáhl z amerického pekla a vrací ji na posvátnou ruskou půdu.

Navalnyj tak naznačil, že se od Putina v některých věcech vůbec neliší.

K tomu se ještě vrátíme později. Teď jen poznamenám, že jsme se dostali ke spouštěči, bez něhož by tato kniha nevznikla. Staly se jím události v Rusku konce roku 2020 a začátku roku 2021 spojené především se jménem Alexeje Navalného, ale zdaleka nejen s ním. Zároveň u české veřejnosti, která z větší části v naprostém šoku pozorovala brutální řádění Putinových ozbrojenců proti vlastním spoluobčanům, protože o současném Rusku nic nevěděla, vzbudilo zájem váhání vlády ČR, komu má svěřit dostavbu jaderné elektrárny Dukovany.

Dokonce i lidem, kteří politické dění v Česku nesledovali dvakrát pozorně, začalo být nápadné, s jakou urputností odmítá premiér Andrej Babiš a vicepremiér Karel Havlíček byť pouhý náznak, že je lapsus zařadit na listinu uchazečů firmy ze dvou totalitních států, které se chovají vůči Česku nepřátelsky – Číny a Ruska.

Babiš nakonec začal připouštět, že čínskou firmu lze vyškrtnout ze seznamu potenciálních dodavatelů. Ale u Ruska se vzpříčil. A Havlíček, který jak známo dokázal být najednou vicepremiérem, ministrem průmyslu a obchodu, ministrem dopravy a českým rekordmanem v nespánku, svým postojem v této věci ztělesňoval rčení „přes to nejede vlak“. Dělali, že zvěrstva, která zrovna v té době páchal na ulicích ruských měst Putinův režim, vůbec neviděli.

Co je to tedy za zemi, která dokáže na dálku hypnotizovat nejvyšší české politiky jako hroznýš králíka, kladli si otázku mnozí obyvatelé České republiky, kteří už dlouho věděli, že prezident Miloš Zeman přebývá léta v prokremelské anabióze, a stihli si na tento přírodní úkaz dokonce zvyknout, jako si člověk zvyká na těsné boty, když zrovna nemá na jiné. Najednou se z mlhy nevědění přibližovalo jakési záhadné, nesrozumitelné, obrovské a ne moc milé Rusko, k němuž byli vázáni nepochopitelným politickým erotismem činitelé, kteří měli v ruce možnost zapůsobit na životy všech v Česku, a to i tak, že by tyto životy mohli citelně zkazit či zničit.

V té době jsem už několikátým rokem podle míry svých schopností přibližoval dění v Rusku online svým followerkám a followerům na Twitteru a každý pátek jsem přispíval do Rádia ČRo Plus komentářem o aktuálních událostech v této zemi. Když se napnuly současně všechny struny zájmu, které jsem popsal před chvílí, obrátil se na mě člověk, který může za to, že tato kniha vznikla. Jestli budete mít dost zájmu a trpělivosti, abyste ji dočetli až do konce, bude to on, komu pak můžete děkovat, anebo nadávat.

Zkrátka a dobře, jednoho dne se mě Jiří Pehe zeptal, zdali bych nechtěl o současném Rusku napsat knihu. Příliš se mi nechtělo. Jenže když se na Jiřího popud ozval Aleš Lederer a začal se mnou mluvit o možnosti vydat podobnou věc v jeho nakladatelství PROSTOR, řekl jsem si, že ať už bude takové dílko nakonec dobré, nebo špatné, bude moje a nikdo jiný ho nedokáže sepsat tak jako já.

Velké díky patří mé ženě Markétě a synovi Danielovi, kteří si rukopis přečetli a měli spoustu správných připomínek. Libor Dvořák dohlédl na obsah i formu zkušeným okem jednoho z nejlepších českých rusistů, čímž rukopis vylepšil. I jemu patří mé poděkování.

Byla v tom ještě jedna okolnost, která mě postrčila k souhlasu. Můj život se poskládal tak, že stejně dobře znám českou a ruskou společnost, českou a ruskou realitu, českou a ruskou mentalitu. Jenže tu českou část v Česku přirozeně ovládá kdekdo. Zato je jen málo lidí, lze je spočítat na prstech jedné ruky, kteří by byli schopni vysvětlit Čechům zvláštnosti ruského prostoru s přihlédnutím k tomu, jak vnímá svět česká povaha.

Žádná z těchto letor není ani lepší, ani horší. Jsou ale často natolik odlišné, že bez tlumočníka jsou pro tu druhou stranu naprosto nepochopitelné. Vznikají z toho tisíce nedorozumění a dost často i velká rozmrzelost. Rusům ať vysvětluje Česko a Čechy někdo jiný, pokud se na to cítí. Já jsem se ale v životě tolikrát setkal s nemožností rychle, jedním slovem, větou nebo odstavcem rozšifrovat některé ruské jevy, osoby a události, že jsem si řekl, že by bylo hloupé nechat si ujít jedinečnou šanci, jak se o to pokusit na větší ploše.

Žádný autor nedokáže překročit svůj stín. Nemůže udělat něco, co nemá v intelektuální výbavě, co se neshoduje s jeho vnímáním světa a také s tím, jak je zvyklý psát své texty. Kdybych si usmyslel, že tuto knihu budu koncipovat vědecky, umřel bych po prvních deseti minutách podobného sebetrýznění. Prostě na to nemám a nebavilo by mě to. Proto v této knize prosím nečekejte souvislý výklad ruských a sovětských dějin do šířky a do hloubky. Jen jsem si uložil dobrat se kořenů dnešního Ruska v nejviditelnějších projevech jeho establishmentu a takzvaných obyčejných lidí.

Ostatně existuje mnoho výborných knih slovutných historiků, kteří se zabývali Ruskem nebo Sovětským svazem. I v češtině jich lze najít spousty. Zvláště působivá je fundamentální práce ruských historiků pod vedením profesora Andreje Zubova o ruských dějinách 20. století.1 Autoři měli štěstí, že stihli své dílo vydat těsně před koncem liberálnějšího období spojeného s prezidentstvím Dmitrije Medveděva (2008–2012). V pozdějších letech by se setkali s palbou obviňování, že napomáhají nepřátelům Ruska, a jen stěží si lze představit, že by tato kniha vyšla. Je moc dobře, že byla přeložena do českého jazyka.

Mně se poštěstilo být na shromáždění v pražské Slovanské knihovně, kde profesor Zubov prezentoval ruské vydání českým slavistům a také početnému publiku z řad pražských Rusů. Začalo to důstojně, ale záhy se to zvrhlo ve výkřiky starších žen a mužů, že Zubov je vlastizrádce. Nejvíce se mi vryla do paměti zralá dáma, která křičela: „Rusko je naše matka! Matku si nevybíráme! I když je odporná, stejně ji musíme milovat a před všemi nepřáteli bránit!“

Nebylo sice zřejmé, proč tedy dotyčná dlí tak daleko od strádající matky vlasti a podle všeho se nechystá k návratu, aby ji bránila vlastním tělem. Zato byla mimořádně energická. Hned se mi vybavila atmosféra povinných pracovních, komsomolských či odborářských schůzí, které jsem svého času absolvoval v SSSR. Tato paní dokonale naplňovala typ aktivistické vlastenky. Tehdy to byla vlastenka sovětská, jenže později přepřáhla a začala hájit tradiční ruské hodnoty se stejným zápalem čarodějnice třetí kategorie.

Profesor Zubov marně odpovídal, že nejdůležitější je pravda a že nemůžeme utajovat ani pravdu nejstrašnější, dokonce ani když se týká naší rodné země, protože kvůli událostem, které se tak dlouho tutlaly, byly fyzicky zlikvidovány miliony nevinných lidí, kteří z velké části tvořili zlatý fond Ruska, jehož ztráta je nevratná. A že Rusko jako následník Sovětského svazu nese velkou vinu před národy jiných zemí, které bolševický režim zaváděl na scestí, znásilňoval a vraždil.

Byl to dialog, v němž jedna – agresivní – strana neměla sebemenší chuť vyslechnout si uvážlivé argumenty strany druhé. Tehdy jsem si to ještě naplno neuvědomil, ale byl to v kostce věrný obrázek ruské společnosti začátku 21. století. Toto rozložení sil však nevzniklo náhodou nebo sledem historických okolností, které nedokázal nikdo předpovědět. Naopak. Byla v tom železná logika, která vyplynula z celého chodu ruských dějin.

Chtěl bych se pokusit tuto logiku ukázat, postupně provést čtenáře cestičkami či širokými silnicemi, po kterých se tyto dějiny tu pomalu, tu úprkem pohybovaly. Třeba pak ubude lidí, kteří se mě stále ptají, tváří v tvář zvěrstvům a bizarnostem, které dnes mají možnost vidět z Ruska v přímém přenosu, mají–li takové přání, jak je něco takového možné. Neznáme to, nechápeme to, jak mohou být tamní lidé takoví, prší jejich reakce, které jsou často na hranici nebo i za hranicí šoku. Ale v tom, jací jsou obyvatelé Ruska a co dělají, jsou hluboké zákonitosti.

A protože chci postavit tento výklad nejen na historických faktech, ale také na svých vlastních zkušenostech, které se budou hodit pro ilustraci toho kterého tématu, vzdávám se jakékoli vědeckosti či akademičnosti. Bude to moje výpověď, můj pohled na tento fenomén, můj, jak se říká při projednávání žalob na ochranu osobnosti, hodnotící soud.

Vůbec si nedělám nárok, že je jediný správný. Ale je můj a je podložen několika desítkami let různorodých zkušeností.

Část první
Rebel Navalnyj

Z monitoru prýští novičok

Což o to, okolnosti otravy Alexeje Navalného, k níž došlo v srpnu 2020 v sibiřském Tomsku, by samy o sobě vydaly na slušnou detektivku, nebo spíš thriller. Politik, který se kácí na podlahu letadla, svíjí se v křečích a po upadnutí do bezvědomí vydává strašidelné zvuky svědčící o nesnesitelné bolesti – a tisíce, možná miliony lidí po celém světě, kteří ve chvíli, kdy se na tyto záběry na svých telefonech, tabletech nebo počítačích dívají, nemají žádnou jazykovou bariéru, protože bolestí křičí všichni stejně – to je napětí, které připoutá k tomuto příběhu na víc než jednu minutu.

Vystačí to na alespoň letmý zájem o další zprávy: Navalnyj málem umřel v dalším sibiřském městě, Omsku, kde letadlo, v němž upadl do bezvědomí, nouzově přistálo. Byl svou statečnou ženou Julií doslova vyrván ze spárů ruských tajných a jejich pomocníků v bílých pláštích a za pomoci spolkové kancléřky Angely Merkelové odvezen speciálním letounem do Německa, kde bojoval o život v berlínské klinice Charité.

Navalnyj byl přes tři týdny v kómatu. Nakonec z něj byl vyveden. Přes výkyvy, kdy měl tendenci vyrvat z těla všechny ty strašidelné trubky a hadičky, byl uklidněn a vracen na lůžko. Pomalu se vracel k normálnímu vědomí a vstal z postele. Snímek, na němž nejistě, ale sám kráčí po schodech, se stal senzací a důvodem k oživení zájmu.

Dál už to šlo jen k lepšímu. Opustil kliniku, ale musel stále cvičit, rehabilitovat a dostávat se do alespoň trochu přijatelného stavu. Začal poskytovat rozhovory. Popisoval, jaké to bylo. Těsně před otravou; v okamžicích, kdy pocítil první příznaky nevolnosti; chvíli předtím, než omdlel. Jak se vynacházel po návratu do bdělého stavu. A jaké přitom občas měl halucinace. Například o japonském profesorovi, kterého viděl stejně jasně jako svou ženu (dokonce stál vedle ní) a který ho měl operovat a nainstalovat mu nové nohy a nová záda.

Zájem přetrvával, ale už nebyl tak žhavý jako v prvních dnech. Chlápek měl z pekla štěstí, budiž mu přáno! Vrátit se do ruské ohnivé pece nemůže, ale to snad ani nevadí, hlavně ať mu zdraví slouží. Se svou novou proslulostí se dokáže dobře zařídit v Německu nebo v nějaké jiné západní zemi a konečně se bude mít slušně. A kdyby mu to nedalo, může se holt věnovat i té své politice. Copak je málo emigrantů jako on, kteří se o to už léta snaží?

Je to pravda. V cizině už dlouho působí bývalý mistr světa v šachu Garri Kasparov, který utekl před Putinem, nebo bývalý ropný magnát Michail Chodorkovskij, kterého Putin nechal uvěznit na deset let, protože se ho bál jako potenciálního politického soupeře, a po odpykání trestu ho vystrnadil na Západ. A nejsou sami. Mimo Rusko je v různých zemích početná skupina lidí, kteří žijí hlavně myšlenkou, jak se Putinovi pomstít a jak se vítězně vrátit domů. Jen nejsou jejich jména západnímu publiku známa tolik jako jména dvou zmíněných pánů.

Navalnyj by mezi ně mohl zapadnout. Jenže jemu se tato představa hnusila. Nechtěl být jeden z mnoha. Chtěl být jedinečný. Velitel. Náčelník. Ten, který rozhoduje. Ten, který vydává rozkazy a kterého všichni poslouchají. V rozhovorech začal opakovat, že jakmile mu doktoři řeknou, že je dostatečně fit, vrátí se domů. Do Ruska.

Asi to v hlavě po té otravě stále neměl v pořádku, že. Blázen! Vždyť ho tam zavřou. Anebo jen tak Putina dráždí?

Navalnyj však pořád opakoval, že se chystá domů. Dne 13. ledna 2021 najednou oznámil, že už má letenky pro sebe i Julii. Poletí z Berlína do Moskvy se společností Poběda. Už 17. ledna! Poběda je rusky vítězství. To si vybral schválně. A vybral si řadu číslo 13. Taky natruc. Dává okatě najevo, že vítěz bude on a že na pověry a obavy prostě kašle.

Stalin by byl bez sebe vzteky

Letadlo z Berlína do Moskvy stráví ve vzduchu přes dvě hodiny. Josif Stalin by byl bez sebe vzteky. Nejen proto, že si někdo, kdo vystupuje proti posvátné státní moci, která má zbožštěnou podobu právě v něm, troufne vrátit přímo do jeho chřtánu. Ale především proto, že hlavní trumf, který mu dovolil udržet se u moci v letech 1924–1953 a nechat zabít miliony lidí, v roce 2021 prostě neexistuje. Zmizel.

Tehdejší Sovětský svaz pod Velkým vůdcem byl obrovským, pečlivě uzavřeným teritoriem. Nešlo jen o neprodyšně utěsněné státní hranice. Ani uvnitř země se nemohlo volně cestovat. Týkalo se to především mnohamilionové masy obyvatel venkova. Člen kolchozu – v Československu se později tato formace jmenovala Jednotné zemědělské družstvo, JZD – se nesměl ze svého kolchozu svobodně vzdálit. Respektive to udělat mohl, ale jen v nemnoha vyjmenovaných případech a vždy na povolení předsedy kolchozu, který ho poskytnout nemusel.

Sám Stalin se lidu ukazoval jen ve výjimečných případech a jen z velké vzdálenosti. Nepočítáme-li záběry tehdejších filmových týdeníků, šanci spatřit ho živě měli jen účastníci velkých demonstrací, které v Moskvě procházely Rudým náměstím zpravidla na 1. máje. Stalin se objevoval na tribuně Leninova mauzolea spolu s ostatními členy mocenské špičky. Šťastní a vzrušení Moskvané, kterým se poštěstilo ho zdola zahlédnout, to pak vyprávěli doma, sousedům a přátelům onen okamžik líčili jako největší životní zážitek.

Televize ještě nebyla a v rozhlase vystoupil Stalin jednou, 3. července 1941, aby se obrátil na obyvatele země s prosbou o pomoc v boji proti Hitlerovu Německu, které přepadlo Sovětský svaz 22. června téhož roku. Nazval je „bratry a sestrami“. „Byl to ohromující zážitek,“ napsal ve své vzpomínkové knize Lidé, roky, život publicista a spisovatel Ilja Erenburg. „Živý Bůh mluvil s lidmi a říkal jim bratři a sestry.“

Erenburg byl jedním z nejpronikavějších mozků tehdejšího Sovětského svazu, po mnoha letech strávených ve Francii člověkem s evropskou myšlenkovou a estetickou základnou. Zkusme si představit, jak muselo zapůsobit Stalinovo rozhlasové vystoupení na tzv. obyčejné lidi, kteří zpravidla neviděli v životě nic než své město nebo vesnici.

Bůh, živý Bůh. Erenburgova definice byla přesná. Stalin, který byl nedostudovaným pravoslavným farářem, jen narouboval zdánlivě pokrokové řeči o marxismu-leninismu na starodávný ruský monarchistický dub, nad nímž někde v nebi pobývala hrozivá a nelítostná nejvyšší bytost.

Boris Sluckij, jeden z tehdejších sovětských básníků, kteří se zbraní v ruce bojovali ve válce proti hitlerovskému Německu, v roce 1954, záhy po Stalinově smrti, napsal o něm báseň, která se právě jmenovala Bůh. Byla tam i tato pasáž:

Bůh držel nad námi ruku,

občas i na něčím krku.

Jdu Arbatem, a pět vozů

jím veze tu bytost vyšší.

Shrbená záda i rozum –

v svých mundúrech barvy myší

strážní se klepali v bázni.

Čas byl i pozdní, i časný.

Byl úsvit, ten světlý předěl.

On krutě i moudře hleděl

tím svým vševidoucím okem,

tím zrakem, jenž vším pronikal.

(přeložil Milan Dvořák)

Záhadný verš „Jdu Arbatem, a pět vozů jím veze tu bytost vyšší“ má přízemní vysvětlení. Stalin se bál atentátů. Proto když se pohyboval po Moskvě, používal k tomu pět stejných vozů a nikdo nevěděl, ve kterém z nich zrovna sedí.

Sluckij pak napsal v roce 1961 ještě jednu báseň o Stalinovi. Nazval ji Pán. Konstatuje v ní, že zatímco jeho Pán nikdy neměl rád, on ho léta miloval. A když Stalin zemřel a měl v Moskvě pohřeb, vyrazilo do ulic tolik občanů, kteří Boha a Pána milovali, že se na Trubném náměstí umačkali k smrti. Počet obětí je dodnes utajen. Jiný známý básník, Jevgenij Jevtušenko, pak o tomto masakru, v době, kdy se to už smělo, natočil film Pochorony Stalina (Stalinův pohřeb, 1990).

Zkrátka a dobře, byl to Bůh, který si žádal oběti, Bůh, jehož se báli i po jeho fyzické smrti. A který – dodám mimo chronologické vyprávění – povstal z mrtvých za vládnutí Vladimira Putina, kdy se začaly nově stavět Stalinovy pomníky a začaly se objevovat knihy a filmy, v nichž byl zobrazován tak, jak to bylo povinné za jeho života.

A tady, v půlce ledna 2021, pouhých 68 let po Stalinově smrti, v zemi, kterou tři desetiletí držel v hrsti jako neduživé ptáče a mohl jí jako ptáčeti kdykoli beztrestně zakroutit krkem, čumí s odpuštěním všichni na monitorech svých počítačů, na tabletech, telefonech nebo dokonce na televizních obrazovkách na přímý přenos, ve kterém muž, který aspiruje na křeslo, jež kdysi patřilo Velkému vůdci, přichází do letadla, prodírá se přes chumel novinářů, dává příruční zavazadla na polici nad svým místem…

Žádná úcta k moci. Žádný posvátný závoj. Žádná důstojnost. Nic není předem připraveno. Nikdo nebyl zaúkolován, nikdo nezná své místo ve scénáři, který má posloužit k upevnění božské podstaty pozemské moci.

To snad ani není ruské!

Ať vás neplete, že Stalin nebyl Rus, ale Gruzínec. Ke konci života své etnické kořeny zapřel a navenek vystupoval jménem Rusů. Přitom znal dobře zeměpis země, do jejíhož čela se dostal, a nemohlo by se mu stát – převedeno na české poměry – že by před publikem například opakovaně prohlásil, že Cheb leží v Královéhradeckém kraji.

Stalinova dcera Světlana v pozdějších vzpomínkách napsala, že její bratr Vasilij jí jednou řekl: „Chceš se dozvědět velké tajemství?“ Chtěla. „Náš otec byl v raném mládí Gruzíncem!“ pošeptal jí vzrušeně Vasilij.

A teď do Moskvy letí úplně jiný člověk, než jak si Stalin představoval vládce. S Josifem Vissarionovičem má snad jedinou společnou vlastnost. Je ruský nacionalista. Otec je sice Ukrajinec a matka Ruska, ale na tom vůbec nesejde. Ostatně začátkem 21. století spolupracoval s mnohem tvrdším ruským nacionalistou, který byl původem Žid. A když se podíváme do Česka, najdeme coby největší české národovce Slováka a ze čtvrtiny Japonce, ze čtvrtiny Korejce a z poloviny Moraváka v jedné osobě.

Stalinův předchůdce Vladimir Lenin, sám člověk s pestrými národnostními kořeny, k tomuto jevu jednou poznamenal: „Poruštění jinorodci to s těmi bytostně ruskými náladami vždy přehánějí.“

Ostatně největší úředně posvěcený ruský nacionalista, dlouholetý a nesměnitelný šéf strany, která má název Liberálně demokratická strana Ruska, ač ve skutečnosti nemá nic společného s liberalismem ani s demokracií, Vladimir Žirinovskij, na dotaz, jaké národnosti byl jeho otec, odpověděl: „Máma byla Ruska a táta byl právník.“ Nechtěl přiznat svůj židovský původ.

Zákony na papíře, zvůle v praxi

Navalnyj letí z Berlína do Moskvy. Stovky novinářů i pouhých zvědavců sledují jeho let prostřednictvím speciálních aplikací či webových stránek. Musí podle letového řádu přistát na letišti Vnukovo. Stahují se tam stovky jeho příznivců, kteří ho chtějí přivítat doma. Ale narážejí na policejní kordon, pohyb je omezen, lidi zadržují.

Ti, kteří sledují letadlo s Navalným, v jednu chvíli zavalí sociální sítě zprávami, že nedodržuje trasu a vzdaluje se od Moskvy. Krouží. V mediálním prostoru se okamžitě objevují informace, že přistane buď na vojenském letišti u Moskvy, nebo na známém Šeremeťjevu. Vychází najevo plán Kremlu, jak nenechat lidi ve Vnukovu zajistit záběry pro fotoaparáty a kamery, které by se pak rozletěly do světa a ukázaly, že Navalnyj se doma dočkal bouřlivého přijetí.

Všechno lze sledovat buď na internetu, nebo na zhruba pěti ruských a zahraničních online streamech nebo speciálních vysíláních, která patří televizím, jež nespadají pod kontrolu Putinovy administrativy. Proto každý, kdo si to přeje, může pozorovat Navalného a Julii, jak vystupují z letadla, jak stojí v autobuse, který převáží cestující do budovy letiště, stranou od ostatních a tváří se navenek uvolněně, ale stažené obličejové svaly přece jen prozrazují napětí.

V tranzitním prostoru Alexej pronáší první veřejný projev po návratu do Ruska. Říká, že je šťastný, že je zpět. Když se ho novináři, kteří s ním letěli, ptají, jestli se nebojí, frajersky pohodí hlavou: „Ničeho se nebojím!“

Za pět minut je zatčen.

Ani ho nenechají řádně projít pasovou kontrolou. Důstojník ho legitimuje, sděluje, že je zadržen, a říká, že ho má následovat. Navalnyj neztrácí nervy. Odpovídá, že podle zákona ho může doprovázet advokátka, která stojí vedle něj. Důstojník působí dojmem buď androida, anebo svého předka ze Stalinových dob. Jako kdyby nic neslyšel, opakuje stejná slova, že ho má Navalnyj následovat. Ten zas opakuje, že má nárok na advokátku.

V androidovi něco cvakne a naskakuje jiný program: „Odmítáte se podvolit? Bude proti vám použito násilí.“ – „Nic neodmítá!“ říká srdnatě advokátka. „Mám všechny papíry, doklady, potvrzení…“ Android nereaguje, ale vyzařuje odhodlanost použít násilí. Alexej se zklamaně a trochu naštvaně nadechne a políbí se na rozloučenou s Julií. Oba tuší, že se teď neuvidí o samotě hodně dlouho, ale ještě nemohou vědět, kolik let nesvobody uchystal Putin člověku, který ho smrtelně urazil tím, že nezemřel poté, co zemřít měl, a ještě se drze vrátil do vlasti.

Alexej mizí v útrobách služebních prostor letištní policie. Opona. Zatím. Brzy se zvedne.

Rusko má také zákony. Některé jsou podobné zákonům demokratických zemí. Jiné, na popud Vladimira Putina, byly přijaty jako ukázka, jaké ovzduší v zemi si přeje. Některé už platí, jako například zákon o cizích agentech, podle něhož je za zahraničního agenta prohlášen každý člověk nebo organizace dostávající z ciziny jakoukoli částku v zahraniční měně, například jednu korunu českou. Osoby a organizace, které mají tento cejch, musí být na veřejnosti povinně označovány příslušným názvem a nemají stejná práva jako loajální občané, kupříkladu nesmí pracovat či působit ve státní správě.

Jiné zákony teprve čekají na odklepnutí poslanci a senátory, kteří jsou všichni poplatní instrukcím přicházejícím shora, z Putinovy administrativy. Prezidentův pokyn připravit takovou zákonnou normu, která by trestala přirovnání Sovětského svazu k hitlerovskému Německu během druhé světové války, byl již splněn. To je historické déjà vu.

Vasilij Grossman byl ruským spisovatelem, jehož hlavní knihou se stal epický román Život a osud (1980, česky 1993) o událostech Velké vlastenecké války (tak se v SSSR označovala část druhé světové války, které se země zúčastnila). Začátkem 60. let minulého století byl rukopis knihy hotov a Grossman ho odevzdal do redakce tehdejšího nejpokrokovějšího, tedy nejsvobodnějšího (velmi podmíněně, v podmínkách komunistické cenzury) časopisu Novyj mir.

Jenže jednou z klíčových myšlenek, které román obsahoval, bylo vylíčení příbuznosti dvou zločineckých režimů, Hitlerova a Stalinova. Nakonec skončil Grossman v pracovně bývalého Stalinova oblíbence, tehdy už hlavního ideologa SSSR, tajemníka ÚV KSSS Michaila Suslova, který sice román nečetl, ale sdělil autorovi, že je natolik zavrženíhodný a škodící sovětskému státu, že bude vydán leda za 200 nebo 300 let.

Román vyšel v SSSR v roce 1988, i když z něj byla řada míst stejně vyškrtnuta. Suslov umřel v roce 1982. Grossmana ale stihl režim zabít nepřímo, leč najisto mnohem dříve. Po setkání s hlavním ideologem a konfiskaci svých rukopisů tajnou službou KGB nežil ani pět let. Zemřel na rakovinu v roce 1964.

Ale jak jsem již uvedl, ruské a dříve sovětské zákony tady jsou a vždycky existovaly. Stalinova ústava z roku 1936 byla dokonce v době svého zveřejnění ústavními právníky hodnocena jako jedna z nejprogesivnějších. Problém byl v tom, že ji nikdo nikdy nedodržoval. Rok po jejím přijetí začal v SSSR velký teror, a na nějakou ústavu si žádný stalinský vrah nevinných lidí ani nevzpomněl.

V lednu 2021 se nic zásadně nezměnilo. Alexej Navalnyj byl zatčen a souzen. Ale jak? Ruské zákony vyžadují, aby soudní líčení probíhalo v budově, která je speciálně uzpůsobena tak, aby soudce měl možnost se vzdálit do izolované poradní místnosti, kde nesmí být nikým rušen. Tam připraví rozsudek, který později ohlásí v soudní síni. Proto se naprostá většina soudních jednání, dá se říci všechna, koná v budovách soudů různé úrovně.

Standardní průběh soudu ale Kremlu nevyhovoval. Byla tady obava, že se před budovou shromáždí Navalného sympatizanti a bude z toho událost, kterou neopomenou kamery zaznamenat a vyslat do Ruska i do světa. Proto se zákon s ležérností kouzelníka vytahujícího králíka z klobouku prostě porušil. Místo toho, aby Navalného odvezli do příslušné budovy, přijela soudkyně za ním přímo na policii. Za izolovanou místnost, která tady podle zákona musela být, se dala pokládat jedině kabinka na záchodě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrazík s pendrekem v ruce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.