Biografía del Silencio

Copyright © 2019 by Pablo D´Ors

Translation © Zdeněk Haštaba, 2021

ISBN 978-80-242-7967-1

Památce mé matky Maríi Luisy Führerové

Touha po světle přináší světlo.

Skutečná touha přichází s plnou pozorností.

Po světle toužíme ve chvíli, kdy nám chybí.

I přes léta zdánlivě neplodného úsilí o plnou pozornost

jednoho dne světlo odpovídající této snaze ozáří naši duši.

Každá snaha přináší kousíček zlata k pokladu,

ze kterého nic ani nikdo nemůže cokoliv odebrat.

Simone Weilová

1

S tichou a klidnou meditací jsem začal na vlastní pěst i riziko, aniž bych se s kýmkoliv poradil či měl nějaké základní znalosti nebo někoho, kdo by mne celým procesem provázel. Jednoduchost metody – sednout si, dýchat, zklidnit myšlení… – a především jednoduchost záměru – smířit se s tím, kým jsme – mne od samého počátku přitahovaly. Protože jsem od přírody houževnatý, dodržuji tuto disciplínu, kterou je prosté usazení a usebrání se, již několik let. Hned zpočátku jsem pochopil, že základem je vše s klidem přijmout, ať se děje, co se děje.

První měsíce jsem meditoval špatně, udržet vzpřímenou páteř a zkřížené nohy nebylo nic lehkého, navíc jsem k tomu nedokázal dýchat úplně klidně.

Zcela jasně jsem si uvědomoval, že mému vzdělání a zkušenostem není nic vzdálenější než si jen tak sednout a nic nedělat, a zároveň jsem věděl, jakkoliv to může působit rozporuplně, že mému skutečnému já není nic tak blízké.

Nicméně něco mne k meditaci silně přitahovalo: tušení, že cestou tiché meditace poznám sám sebe daleko více než prostřednictvím knih, které byly vždy mou vášní.

Ať už to bylo dobře, nebo špatně, od raného dospívání jsem se velmi zajímal o hlubší poznání vlastní identity. Proto jsem také tak náruživě četl. A v mládí studoval filozofii a teologii. Tato záliba s sebou samozřejmě přináší jedno velké riziko, egocentrismus, ale díky tomu, že jsem se usadil, správně dýchal a nic jiného nedělal, jsem si začal uvědomovat, že je možné tyto tendence eliminovat nikoliv bojem a odříkáním, jak jsem to znal z křesťanského prostředí, ke kterému náležím, ale zesměšněním a také vyčerpáním. Protože každý egocentrismus, včetně toho mého, je-li doveden do extrému, je nemožný a směšný. Velmi záhy se díky meditaci ukázala i pozitivní stránka mého narcismu, protože díky němu jsem dokázal ve cvičení ticha a klidu vytrvat. Ono totiž platí, že pro duchovní pokrok je nutné, abychom měli o sobě dobré mínění.

2

Během prvního roku jsem byl velmi neklidný, když jsem se usadil k meditaci; bolívala mne záda, hruď i nohy… Vlastně mě bolelo skoro všechno. Brzy jsem si uvědomil, že neuběhl ani jediný den, aniž by mne nějaká část těla bolela; bolest jsem si ale uvědomoval, jenom když jsem si sedl, abych meditoval. Proto jsem si tehdy navykl klást si otázky jako: Co mě bolí? Jak mě to bolí? A zatímco jsem se na ně snažil odpovědět, bolest zmizela, nebo alespoň změnila místo. Z těchto poznatků jsem zanedlouho učinil následující závěr: čisté pozorování má transformační schopnost, slovy Simone Weilové, kterou jsem tehdy začal číst, „neexistuje silnější zbraň než pozornost“.

Duševní neklid, který jsem vnímal hned po fyzické bolesti, pro mne nepředstavoval o nic menší boj ani snáze překonatelnou překážku. Naopak: během mnoha mých sezení (jak jsem meditacím začal tenkrát říkat) mne přepadala nekonečná nuda. Trápila mne posedlost nějakou myšlenkou, kterou jsem nedokázal vymazat, či nepříjemná vzpomínka, která se objevila zrovna během meditace. Dýchal jsem harmonicky, ale moje mysl zůstávala pod trvalou palbou – doléhalo na mne nějaké nesplněné přání či pocit viny za nějaké z mých nesčetných selhání nebo některá z bezpočtu mých obav, které se pravidelně objevovaly ve stále nových formách. Před tím vším jsem dost nešikovně prchal – krátil jsem meditační sezení nebo se drbal na krku a nose, kde mě to nesnesitelně svědilo, představoval jsem si, co by se bývalo mohlo stát, mám totiž bujnou fantazii, vymýšlel si věty do nových textů, jsem totiž spisovatel, vytvářel seznamy nesplněných úkolů, přehrával si události uplynulého dne, snil o zítřku… Už asi nemusím pokračovat. Zjistil jsem, že zůstaneme-li v klidu a tichu se sebou samými, je to daleko obtížnější, než by si člověk začínající s meditací vůbec dokázal představit. Zanedlouho přišel další poznatek, být sám se sebou bylo pro mne téměř nesnesitelné, pořád jsem proto před sebou utíkal. To mne utvrdilo v přesvědčení, že přes všechny ty hluboké a nekompromisní rozbory vlastního vědomí, které jsem prováděl celé desetiletí svého univerzitního vzdělávání, zůstalo mé vědomí téměř nedotčeným územím.

Z toho pak máte pocit, jako když se převalujete v bahně. Musel jsem vyčkat, než se kal usadí a voda zprůzrační. Ale jak už jsem říkal, jsem dost umíněný, a tak jsem po několika měsících viděl, že v čeřící se vodě se začínají objevovat rostliny i ryby. A také jsem zjistil, že s časem a cílevědomostí se tato vnitřní flóra a fauna při pozorování dále rozrůstá. A dnes při psaní tohoto svědectví žasnu, jak jsem mohl být tím bahnem tak zaslepený, že jsem přes něj neviděl tak barevný a bujný život.

3

Než jsem se rozhodl meditovat tak naplno, jak jen jsem byl schopen, měl jsem již tolik životních zkušeností, abych bez přehánění mohl říct, že nevím, co jsem zač: procestoval jsem spoustu zemí, přečetl tisíce knih, měl bezpočet známých a kontaktů a miloval tolik žen, že jsem si ani všechny nepamatoval. Stejně jako mnoho mých souputníků jsem žil v přesvědčení, že čím více a čím intenzivnější a úžasnější zážitky nashromáždím, tím snáze a rychleji se stanu plnohodnotným člověkem. Dnes už vím, že tomu tak není – životní zkušenosti a jejich intenzita i množství nás pouze matou a svádí z pravé cesty. Snažit se o co nejvíce zážitků může být na škodu. Nevěřím, že člověk byl stvořen, aby zažil co nejvíce, ale aby žil co nejkvalitněji. Zážitky, pokud žijeme jen pro to, abychom jich co nejvíce získali, námi spíš otřesou, vyvolají utopické představy, omámí nás a zmatou… Dnes se odvážím dokonce tvrdit, že jakákoliv zkušenost, i zdánlivě nevinná, může být pro lidskou duši příliš divoká, protože ta žije naplno jen v klidném a vyrovnaném rytmu.

Díky tomuto zasvěcení do pravé skutečnosti, kterou jsem v rámci meditování objevil, jsem zjistil, že barevné ryby na dně oceánu, kterým je vědomí, všechnu tu vnitřní flóru i faunu, o kterých se zmiňuji výše, je možné vidět, jen je-li moře klidné, a nikoliv během bouře a vlnobití životních zkušeností. A navíc jsem dospěl k poznání, že když se tento oceán ještě víc zklidní, neobjeví se ani ryby, jen průzračná voda, nic jiného. Ale my jako lidé se s nějakými rybami nespokojíme, natož pak s čistou vodou; dáváme přednost vlnám, díky nim máme pocit, že žijeme, i když je jasné, že žádný život nepředstavují, jen pouhé rušivé vlivy.

Dnes vím, že není třeba hromadit zážitky jakéhokoliv druhu, ale prostě žít, nechat život, aby se rozvíjel, jaký je, a nezahlcovat ho cestováním, přednáškami, vztahy či vášněmi, zábavou, hledáním… Všechny naše zážitky s životem soutěží a téměř vždy se jim povede skutečný život odsunout, nebo dokonce vymazat. Pravý život se skrývá za tím, co životem nazýváme. Necestovat, nečíst, nemluvit: to vše je pro poznání světla a klidu téměř vždy lepší.

Samozřejmě, abych letmo nahlédl do toho všeho, o čem se tak snadno píše, ale co se tak nesnadno učí, musel jsem se seznámit se všemi vlastními tělesnými pocity, a co je ještě daleko obtížnější, naučit se třídit své myšlení, pocity a emoce. Velmi snadno se řekne, že naši mysl něco stále rozptyluje, ale na druhou stranu se jen těžko pozná, jakým druhem rozptýlení trpíme. Po zahájení meditačních sezení mi trvalo více než rok pojmenovat, co se v mé mysli objevovalo a zas z ní mizelo. Do té chvíle jsem byl divákem, ano divákem, ale ne příliš pozorným – na konci sezení jsem sotva dokázal říct, co se během něj přihodilo.

Zůstat na pozoru před vlastním rozptylováním je daleko těžší úkol, než si dokážeme představit. V první řadě proto, že rozptylování je ze své vlastní podstaty záludné a vyhýbavé, a tedy jen velmi obtížně postřehnutelné, ale také proto, že snaha postřehnout a zapamatovat si jednotlivá rozptýlení, abychom jim později již nenaletěli, nás nakonec ještě více rozptýlí. Přese všechno jsem dokázal rozeznat a pojmenovat velkou část svých rozptýlení a díky této typologii, jakkoliv jen přibližné, jsem s dostatečnou přesností byl schopen odhadnout úroveň, na jakou jsem se s meditační praxí dostal za půldruhého roku vytrvalé a cílevědomé práce.

4

Jakkoliv vytříbený byl můj zájem o ticho a klid, uvědomoval jsem si, že při sebemenší komplikaci nebo neúspěchu mohu na to, co jsem považoval za zásadní duchovní cvičení, rezignovat. Nemohu tvrdit, že důvody, které mě k opuštění této cesty vedly, nebyly podložené či dostatečné: například bolest v kolenou (jeden traumatolog mi moji meditační pozici rozhodně nedoporučoval), čas (hromadila se mi nedodělaná práce), nemožnost ovládat vlastní tělo zmrzačené čtyřiceti lety špatného držení(musel jsem začít chodit k chiropraktikovi), bídné výsledky… Tuto otázku jsem si položil nesčíslněkrát: Čeho jsem skutečně dosáhl po stovkách hodin strávených, prostě řečeno, sezením a dýcháním? Tehdy jsem ještě nevěděl, že odpor k meditační praxi je to samé jako odpor k životu.

Soudě podle toho mála, co jsem meditací získal v porovnání se vším, co jsem jí obětoval, bylo nasnadě, že s ní dříve nebo později seknu, abych se mohl věnovat činnostem, které jsem tehdy považoval za užitečnější. Navzdory všem očekáváním jsem vytrval, nepochopitelně vytrval. Realita, stojíme-li jí tváří v tvář, dotýkáme-li se jí, je totiž mnohanásobně silnější než ideál.

Abych upevnil své přesvědčení a posílil svoji vůli, soustředil jsem se na tu nejzásadnější část – na klid, ticho. Mám na mysli jak to, co je v tichu, tak i samo ticho, což je skutečné zjevení. Musím ale hned zde upozornit, že na klidu a tichu, jak je já prožívám, není nic zvláštního. Klid je jen rámec, nebo chcete-li kontext, který umožňuje vše ostatní. A co je to vše ostatní? Překvapivě nic, absolutně nic, jen sám život, který plyne, nic zvláštního. Samozřejmě že když říkám „nic“, mohl bych také klidně říct „všechno“.

Pro někoho s tak západním zázemím byl obrovský úspěch pochopit, že lze existovat bez přemýšlení, plánování, představ, bez využívání nebo překonávání, prostě být na světě, splývat s ním, stát se bytostí světa i světem samým, aniž bych se od něj karteziánsky odděloval, jak jsem byl zvyklý kvůli svému vzdělání a původu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Životopis ticha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.