Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Vévodův utajený plán

Vydání první

Copyright © 2021 by Sabrina Jeffries LLC

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and EDGGraphics3.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2492. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Undercover Duke
vydaného nakladatelstvím Zebra Books. Zebra Books are published by

Kensington Publishing Corp., New York v roce 2021

Český překlad © 2022 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1763-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1764-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Sabrina Jeffries

Vévodův utajený plán

Zesnulé matce. Chybíš mi.

Kéž bys neodešla tak brzo.

Děkuji za celé ty roky,

kdy ses starala o nás i o tatínka.

Londýnské společenské Timesy

JAK JE NA TOM POSLEDNÍ VÉVODA

Vážení čtenáři,

váš oddaný zpravodaj má pro vás jen stěží uvěřitelné novinky. Nejen že se ten nadržený hýřil, vévoda z Thornstocku, skutečně oženil, ale ještě si za manželku vybral slečnu Olivii Norleyovou! A to přesto, že ho před léty zcela rozumně odmítla. Musel se změnit k lepšímu, protože váš korespondent ví, že slečna Norleyová by si ho jinak nevzala!

To znamená, že jeho nevlastní bratr Sheridan Wolfe, vévoda z Armitage, zůstává jediným potomkem ovdovělé vévodkyně z Armitage, který dosud není ženatý. Jaké štěstí bude mít mladá dáma, která ho polapí! Ačkoli klevetníci tvrdí, že se potřebuje bohatě oženit, aby si pojistil svůj majetek, určitě to neodradí nikoho, kdo má dceru na vdávání. Koneckonců je to vévoda, a ještě k tomu mladý a pohledný, což je veliká vzácnost. Troufám si říct, že nezůstane na ocet dlouho.

S potěšením budeme sledovat, jak se snaží získat manželku. Armitage je na rozdíl od Thornstocka diskrétní a ještě uzavřenější než jeho další nevlastní bratr, vévoda z Greycourtu. Takže k proniknutí jeho obranou bude zapotřebí velice šikovné mladé dámy. Jen taková získá to vzácné srdce, které jistě bije pod jeho ochranným štítem. Výsledek očekáváme se zatajeným dechem.

1. kapitola

Armitage House, Londýn

Listopad 1809

„Přišel vás navštívit vévoda z Greycourtu, Vaše Milosti.“

Sheridan Wolfe, vévoda z Armitage, vzhlédl od seznamu koní, ustájených na jeho rodinném sídle Armitage Hall, na majordoma stojícího ve dveřích. „Uveďte ho.“

Jeho nevlastní bratr Grey měl být v Suffolku. Naštěstí tam však nebyl. Grey se mohl stát vítaným vytržením z rozhodování, které koně by měl poslat na aukci. Sheridan se nechtěl zbavit žádného ze svých výtečných jezdeckých koní ani zdatných kočárových. Avšak vévodské hospodářství Armitageů se hroutilo pod hromadou dluhů způsobených špatným hospodařením jeho zesnulého strýce i kvůli faktu, že Sheridanův otec a Greyův nevlastní otec – sevřelo se mu hrdlo – zemřel příliš brzy.

Sheridan odložil seznam koní stranou. Zatraceně, už je to rok. Proč ho otcova smrt stále tak straší? Zdálo se, že dokonce i matka už si vede při truchlení lépe než on.

Kdyby se nedostavil Grey, vyjel by si na Juno, aby přišel na jiné myšlenky.

Možná později. Plnokrevná klisna měla talent…

Povzdechl si, když si uvědomil, že Juno už mu nepatří. Musel ji prodat jako první, aby udržel hospodářství v chodu. Vůbec se mu to nelíbilo – byla nejlepším jezdeckým koněm ve stájích zemřelého strýce, ale bylo nutné prodat buď ji, anebo některého závodního koně. Z těch však stále ještě mohl získat peníze za připouštění nebo za výhry z dostihů, třebaže nebyli tak dobří pod sedlo.

To bylo skličující pomyšlení. Vstal a vydal se ke karafě s brandy. Polovina odpoledne byla podle něj sice příliš brzy na pití tvrdého alkoholu, ale když se nemohl projet na koni, potřeboval se napít a příjemně si popovídat s Greyem. Nalil si sklenku a chystal se právě nalít druhou bratrovi, kterého majordom uvedl do pracovny, když vtom se Sheridanova představa příjemného poklábosení vytratila.

Bratr vypadal, jako by vypil až příliš mnoho brandy a měl teď za to pykat. Bledý a rozrušený Grey obhlédl pracovnu v Sheridanově londýnském domě, jako by očekával, že zpoza knihovny každou chvíli vyskočí nějaký lapka.

„Dáš si něco?“ zeptal se ho Sheridan a gestem pozdržel majordoma. „Čaj? Kávu?“ Pak zvedl sklenku v ruce. „Brandy?“

„Obávám se, že na to nemám čas.“

Sheridan ukázal majordomovi, že může odejít. Jakmile se zavřely dveře, zeptal se: „Co se děje? Je něco s Beatrice? Určitě jsi za těchto okolností nepřijel do města za zábavou.“

Za několik hodin měl jít zbytek rodiny na charitativní představení hry Konrada Junckera Divoká dobrodružství cizího gentlemana ztraceného v Londýně, uváděné v divadle Parthenon. Třebaže Sheridan tohoto autora sotva znal, jeho další nevlastní bratr Thorn ho požádal, aby se také zúčastnil, protože tato charita byla srdeční záležitostí jeho manželky. Jednalo se o provoz Měsíčního domu, kde pomáhali ženám všech stavů ve všech možných krizových situacích postavit se znovu na vlastní nohy.

Grey zavrtěl hlavou. „Ne, přijel jsem, abych sehnal ženského doktora pro Beatrice. Naše místní porodní bába říká, že Beatrice bude rodit spíš dřív než později a obává se komplikací. Tak jsem se vydal do Londýna, abych přivezl lékaře, který by Beatrice prohlédl pro případ, že by porodní bába měla pravdu. Ten muž na mě čeká v kočáře, zatímco tady mluvíme.“

Sheridan zvedl obočí a odtušil: „Podezříval bych tě, že jsi s Beatrice spal ‚spíš dříve než později‘, ale brali jste se před deseti měsíci, takže to jen stěží může být nedonošené miminko.“

„To opravdu ne. A porodní bába se může mýlit, ale nemůžu se na to spolehnout. Proto jsem se tu zastavil cestou domů. Potřebuju od tebe laskavost.“

Sheridan naklonil hlavu na stranu. „Já bohužel nemám žádné zkušenosti s přiváděním dětí na svět, takže…“

„Pamatuješ, jak jsme se rozhodli, že bych se měl vyptat tety Cory na ty rodinné slavnosti, o nichž se domníváme, že je navštívil i vrah našich otců?“

„Samozřejmě.“

Všech pět dětí jejich matky dospělo k názoru, že její trojnásobné ovdovění není jenom tragickou shodou okolností. Někdo vraždil její manžely včetně Maurice Wolfea, Sheridanova a Heywoodova otce, a předchozího nositele titulu vévody z Armitage. Měli podezření, že za těmi vraždami stojí jedna ze tří žen, které se účastnily dvou slavností, po nichž zemřeli první dva manželé vévodkyně. Proto se Sheridan i jeho sourozenci nyní věnovali tajnému vyšetřování a každý z nich měl svůj úkol. Grey se měl vyptat své tety Cory, jinak známé jako lady Eustaceová, jež nebyla nijak spřízněná s ostatními.

Sheridan si náhle uvědomil, jakou „laskavost“ po něm bude bratr chtít. „Ne, proboha, to neudělám.“ Zatraceně.

„Nevíš přece, oč tě chci požádat,“ bránil se Grey.

„Dokážu to uhodnout. Chceš, abych se lady Eustaceové vyptával já.“

Grey vzdychl. „Ano, kvůli nastalé situaci.“

„Přece se zanedlouho zase vrátíš do Londýna.“

„Nevím. Opravdu nemám tušení, jak dlouho budu muset zůstat na venkově.“

Sheridan se zhluboka nadechl. „Ano, ale proč o to žádáš mě? Já ji sotva znám.“

„Ostatní ji ale neznají vůbec,“ podotkl Grey. „Ty se alespoň přátelíš s Vanessou, takže si k tomu najdeš nějakou výmluvu.“

Ale právě proto s tím Sheridan nechtěl mít nic společného. Jelikož doptávání se lady Eustaceové znamenalo, že bude muset trávit nějaký čas i s její dcerou. A slečna Vanessa Prydeová byla pro zachování jeho duševního zdraví příliš atraktivní, měla havraní kudrny, smyslnou postavu a veselý úsměv.

„Párkrát jsem si s Vanessou povídal,“ prohlásil. „Kvůli tomu ještě nejsem ideální pro tento úkol.“

„Ach, ale já se s tetou nesnáším. Kvůli tomu nejsem ani já zdaleka ideální, protože je pravděpodobné, že mi nepoví pravdu.“

V jejich rodině bylo špatně skrývaným tajemstvím, že Greyův strýc – lord Eustace – s Greyem v dětství špatně zacházel a doufal, že ho tak přinutí, aby na něj přepsal část jeho majetku. A Greyova teta hleděla jinam, když její manžel malého Greye všelijak trápil.

Sheridan se napil brandy. „A proč by měla tvoje teta říct pravdu mně?“

„Protože ty jsi svobodný vévoda. A její dcera je svobodná mladá žena. Ne že bych ti navrhoval, abys třeba jen předstíral, že se Vanesse dvoříš, ale její matka se určitě chopí příležitosti a pravděpodobně se nebude tolik hlídat.“

„Tím bych si nebyl tak jistý. Tvá teta se ke mně chovala vždycky chladně nejspíš proto, že jsem chudý svobodný vévoda. Hledá pro Vanessu bohatého ženicha. A Vanessa ho bude určitě potřebovat. To děvče je zhýčkané a drzé, což je nebezpečná kombinace pro muže, který si nemůže dovolit kupovat jí drahé šaty, kožešiny a šperky. Já sotva šlapu vodu. A manželka podobná Vanesse by mě potopila.“

Grey přivřel oči. „Vanessa není ani tak zhýčkaná jako rozhodnutá jít svou vlastní cestou.“

„A v čem se to liší?“

„Zhýčkaná dívka očekává, že dostane vždycky všechno, a předpokládá, že to tak bude pokračovat i v manželství. Věř mi, že ačkoliv Vanessa měla určité výhody, vyrostla v bouřlivé domácnosti. Odtud pramení její rozhodnutí, že si nenechá ode všech poroučet.“

„Přesto svatba s takovou ženou znamená neustálé manželské hádky.“

„Gwyn a Beatrice jsou jí v tom podobné, a přesto jsme Joshua i já docela spokojení. Vlastně jsem rád, že jsem si vzal kurážnou ženu, která ví, co chce.“

„Je to dobré pro tebe, když máš hromadu peněz, abys ji rozmazloval, pokud si to přeješ, ale já je nemám. A tvá manželka není nesmyslně zamilovaná do toho zatraceného básníka Junckera.“

„Ach ano, Juncker.“ Grey si pohladil bradu. „Pochybuju, že je to něco víc než jen dívčí poblouznění.“

„Věř mi, já jsem ji slyšel básnit o Junckerových ‚brilantních‘ hrách už mockrát. Jednou mi vykládala takové nesmysly, jako že Juncker píše se zuřivostí ‚temného anděla‘, ať už to znamená cokoli. Ta frivolní uličnice nemá vůbec tušení o tom, za jakého muže by se měla provdat.“

„Takže jestli to chápu dobře, ty to víš,“ pronesl Grey s podivným zábleskem v oku.

„To opravdu vím. Potřebuje chlapíka, který zarazí její výstřednosti a který jí pomůže převést její mladistvé nadšení na užitečnější aktivity. Bohužel má romantické představy, které jí špatně slouží a vedou ji k tomu, že touží po muži, o němž si myslí, že ho bude mít pod palcem, takže si bude moct utratit své věno, jak se jí bude chtít.“

„Máš na mysli Junckera,“ dodal Grey.

„Koho jiného? Víš moc dobře, že o něm sní už nejmíň dva roky.“

„A tebe to trápí?“

Ten dotaz vyvedl Sheridana z míry. „Samozřejmě že ne.“ Když se na něj Grey ušklíbl, dodal Sheridan se špatně zahranou ležérností: „Jen ať si Junckera vezme. Mohla by se možná provdat lépe, ale také by mohla skončit mnohem hůř.“

„Přesvědčil jsi mě,“ prohlásil nevzrušeně Grey. „Pokud ovšem…“

„Pokud co?“

„Pokud tě nerozčiluje fakt, že považuje vévody za arogantní a bezcitné, nebo něco podobného. A proto by nikdy nesouhlasila s tím, že by si mohla vzít tebe.“

„To už jsi mi řekl.“ Více než jednou. Dost často na to, aby z toho byl naštvaný. „A já ji nevyhledávám proto, aby si mě vzala.“

„Domnívám se, že bys ji dokázal přimět, aby se do tebe zamilovala, ale pokud nechceš…“

Když Grey nechal tu myšlenku viset nedokončenou ve vzduchu, Sheridan zaskřípal zuby. „To jsi přesně vystihl.“

Sheridan rozhodně neměl v úmyslu přimět Vanessu, aby se do něj „zamilovala“. Nebyla pro něj tou pravou. To zjistil už dřív.

„Nenabídls jí náhodou, že přispěješ na její věno?“ dodal Sheridan a znovu se napil. „Mohl bys vymámit z lady Eustaceové její tajemství pod pohrůžkou, že Vanesse nic nedáš, pokud ti na všechny otázky neodpoví.“

„Tak zaprvé bych tím ublížil hlavně Vanesse. A zadruhé, kdybych zahnal tetu do kouta, mohla by zalhat. A kromě toho všechno záleží na tom, že budeme pátrat skrytě, zatímco vrah si myslí, že mu všechno vychází. Proto jsem neřekl tetě ani Vanesse, že jsme zjistili, že můj otec zemřel na otravu arzenikem. A to je další důvod, proč bys měl zpovídat tetu ty. Tebe nebude z ničeho podezřívat.“

„A co Sanforth?“ zeptal se Sheridan. „Původně jsme se dohodli, že já se budu vyptávat v městečku. Co se stane s touto částí našeho plánu, jak najít vraha – nebo vrahy – našich otců?“

„Vyptávat se lidí v Sanforthu zvládne snadno sám Heywood.“

To byla nejspíš pravda. Sheridanův mladší bratr, vysloužilý armádní plukovník, provedl na svém vlastním skromném panství významné změny. Ve srovnání s tím bude pro něj vyptávání mezi sanforthskými obyvateli odpolední zábavou.

„Tak vidíš,“ pokračoval Grey. „Ty přece nemáš žádný důvod, aby ses vracel na venkov. Až půjdeš dnes večer do divadla, můžeš o přestávce navštívit lóži, kterou tam má tetin bratr, a zjistit, co se dá. A můžeš předstírat, že jsi tam přišel, aby sis promluvil s Vanessou.“

„Ovšem za předpokladu, že tam vůbec budou,“ podotkl Sheridan. „Myslím, že lady Eustaceová není zrovna příznivkyní charitativních představení.“

„To víš, že tam budou,“ namítl Grey, „Vanessa už si to zajistí. Na programu přece bude Junckerova hra!“

„To je fakt.“ Zíral do sklenice na jantarovou tekutinu a spolkl kletbu. „Dobře. Přežiju i podezření lady Eustaceové, abych zjistil, co je třeba.“ Což znamenalo, že také bude muset vydržet Vanessino bláhové žvatlání o Junckerovi.

Hrdlo se mu stáhlo. Je mu to přece jedno. Mělo by mu to být jedno.

„Děkuju ti,“ ozval se Grey. „A teď, jestli ti to nevadí…“

„Já vím. Beatrice na tebe čeká na tvém venkovském sídle a ty máš před sebou dlouhou cestu.“ Setkal se s bratrovým úzkostlivým pohledem a zjemnil svůj tón. „Všechno bude v pořádku. Wolfeovi pocházejí ze silného rodu. A to ani nemluvím o naší matce. Pokud zvládla porodit pět dětí třem manželům, ještě než jí bylo pětadvacet, jsem si jistý, že má sestřenice je schopná ti porodit dědice bez velkých problémů.“

„Nebo děvčátko. Je mi to jedno. Pokud to Beatrice přežije a dítě bude zdravé…“

„Jeď,“ pobídl ho Sheridan, který podle bratrova rozrušeného výrazu pochopil, že už se v mysli přenesl do okamžiku, kdy se setká s manželkou. „Jeď, ať už jsi s ní. Nezklamu tě.“

Sheridan věděl z první ruky, jaké trápení může láska způsobit, jak hluboko člověka zasáhne a jak silně dokáže svírat hrdlo. Helene to sice neměla v úmyslu, ale on si přesto od té doby dával na lásku pozor.

A právě proto už se nikdy nechtěl dostat do podobné situace. Už jenom Greyovo viditelné rozrušení stačilo k tomu, aby ho znovu varovalo. Láska uměla člověka sežvýkat a vyplivnout zničeného rychleji, než dokázali běžet jeho dostihoví koně. Sheridan poznal spoustu věcí, kvůli nimž by si měl dělat starosti. A neměl v úmyslu přidávat k nim ještě manželku.

2. kapitola

„Počkej, děvče,“ zastavila Vanessu matka, než vstoupily do lóže rodiny Prydeových. „Máš nakřivo turban.“ A zarazila kloboukovou jehlici tak prudce do Vanessina módního turbanu, že ji poškrábala na hlavě.

„Mami! To bolí!“

„Není moje chyba, že ti pořádně nedrží na hlavě. Bridget ti ho musela nasadit nakřivo. To máš z toho, že si nekoupíš nový.“

Matka jí vždycky chtěla kupovat všechno nové, místo aby jí nechala předělat staré věci. Bohužel majetek Vanessina zesnulého otce moc nevynášel – Vanessa rozhodně nemohla utrácet lehkomyslně – a vdovský výměr její matce nikdy nestačil. Proto Vanessa spolu s komornou šetřily, kde se dalo.

Matka to nikdy pořádně nepochopila. Zaprvé neustále toužila zapůsobit na někoho tím, jak jsou vznešené. A zadruhé vkládala naděje do toho, že se Vanessa dobře provdá.

„To není připevněním,“ zabručela Vanessa. „Celá ta věc se sesunula ke straně po tom, co sis s tím hrála.“

„Jenom jsem se ho snažila upevnit. Musíš na pány udělat dobrý dojem.“

Vanessa ve skutečnosti chtěla vypadat pěkně pouze pro jednoho gentlemana, který ji nejspíš bude ignorovat jako obvykle. A jestli tomu tak bude, měla by se vzdát vší naděje, že si kdy získá jeho pozornost. Zatím se zdálo, že v tomto ohledu nic nefunguje.

Strýček Noah Rayner, její nejoblíbenější příbuzný hned po Greyovi, poplácal Vanessu chlácholivě po paži. „Znáš matku – pořád myslí jen na tvé ctitele.“

„A z dobrého důvodu,“ odtušila matka. „To děvče nepoužívá rozum, daný jí od Boha, co se týká pánů. Měla už být provdaná za Greycourta, ale místo toho přešlapovala na místě, zatímco on je teď ženatý s tou neurozenou ženskou, slečnou Wolfeovou.“

„Ta ‚neurozená ženská‘,“ odsekla Vanessa, „je vnučka vévody stejně jako já. Takže pokud je neurozená ona, já jsem na tom stejně. A kromě toho se mi líbí.“ Beatrice prokázala, že je pro Greye vhodnou manželkou, když si Vanessa předtím už zoufala, že se snad bratranec nikdy neožení.

„No, jistě.“ Matka si ještě chvíli hrála s jejím turbanem. „Ty vždycky preferuješ ty nesprávné lidi.“

„Zjišťuju, že jsou všeobecně zajímavější než ti správní,“ zamumlala Vanessa.

„Jako ten autor divadelních her, do něhož jsi zakoukaná?“ Matka potřásla hlavou. „Někdy si myslím, že si chceš vzít toho nejchudšího člověka, kterého najdeš, jenom proto, abys mě naštvala.“

„Pan Juncker je velice nadaný,“ poznamenala Vanessa právě z toho důvodu, který matka uvedla – aby ji naštvala. Přes své německé jméno vyrůstal Konrad Juncker v Londýně, kde se narodil německým přistěhovalcům. Byl pohledný, měl podmanivý úsměv, rozpustilé oči a hezké zuby, ale Vanessu nic z toho nezajímalo.

Strýček prudce vydechl. „Vstoupíme do lóže aspoň před koncem století, sestro?“

„Ach, uklidni se, Noahu. Orchestr pořád ještě ladí nástroje.“

„Podle mě to zní jako předehra,“ opáčil. „Proto už na chodbě nikdo kromě nás není.“

„Už je to skoro hotové.“ Matka jí konečně přestala upravovat turban a místo toho stáhla Vanesse živůtek dolů.

Vanessa zasténala. „Stejně zase vyleze nahoru. Opravdu, máti, chceš, abych vypadala jako lehká žena?“

„Pokud ti to pomůže ulovit dobrého manžela? Tak určitě. Nijak nemládneš, jak dobře víš.“

Matka štípla Vanessu do tváří. Silně.

Vanessa sebou cukla. „Nepochopila jsem, jak mi štípání do tváří navrátí zpět mladá léta.“

„V tom musíš věřit své matce,“ odtušila lady Eustaceová. „Přísahám, že občas doufám, že jednou budeš mít dítě stejně vzdorovité, jako jsi ty. To by tě naučilo.“ Když si strýček Noah odkašlal, matka se na něj zamračila a otevřela dveře. „Tak teď už můžeme vejít.“

Bohudíky. Nenápadně se vyhýbat matčiným machinacím a snahám provdat ji za toho „správného muže“ bylo stejně nebezpečné jako vést loď na širém oceánu. V jednom okamžiku ji lehký vánek nese po klidné mořské hladině a v dalším rozbouřené moře hrozí, že ji potopí. Vanessa nikdy nevěděla, co může od matky právě očekávat – špatnou náladu, chladné přezírání či sentimentální laskavost stejně falešnou jako přeslazenou. Matka ji po celý život držela ve střehu.

„Očekáváš dnes někoho speciálního?“ zeptala se Vanessa, když vstoupili do lóže. Matka ji obvykle parádila, ale tohle přesahovalo hranice únosnosti.

Matka ztišila hlas a rozhlížela se po ostatních lóžích. „Slyšela jsem, že by se tu mohl ukázat markýz z Lisbourneu.“

Vanessa se mimovolně otřásla.

Matka pokračovala, aniž by si toho všimla: „Říká se, že má ještě větší majetek než tvůj bratranec. A jestli přijde na představení…“

„Okamžitě se rozhodne, že si mě vezme, protože mám růžové tváře a polonahá ňadra?“

„Muži to tak dělají, víš,“ poznamenala matka. „Dobré je cokoli, díky čemu si tě všimne.“

Pomozte jí všichni svatí, kdyby si jí lord Lisbourne všiml. Musela by vstoupit do kláštera.

„Lisbourneovi je šedesát, jestli ne víc, Coro,“ podotkl strýček Noah.

„Je to pohledný šedesátník,“ mínila matka.

A notorický smilník.

Strýček Noah zavrtěl hlavou. „Osobně si myslím, že by má neteř měla ulovit Armitage. Je jí bližší věkem, velice vhodný a příbuzný s tvým synovcem.“

„Ale podle toho, co se říká, má Armitage jednu kapsu prázdnou a druhou vysypanou,“ namítla matka.

„Je to vévoda,“ opáčil strýc Noah. „Pokud nezačne hazardně hrát, může peníze získat.“

Matka odvětila ocelovým hlasem: „Ať je tedy získá od svého bratra, a ne z věna mé dcery.“

„Své věno přece dostanu od Greye, máti. Takže Armitage by dostal peníze od Greycourta v obou případech.“

„Ano, ale kdyby použil Armitage tvé věno k zaplacení svých dluhů, potom by Greycourt udržel peníze v rodině a nemusel by platit věno a ještě finanční pomoc svému bratrovi. Já nehodlám ještě zvyšovat příjmy jejich rodiny, víš?“

Strýček Noah zamrkal. „To nedává smysl. A co máš vůbec proti Greycourtovi?“

„Je jako matčin zlý osud,“ vysvětlovala s povzdechem Vanessa. „Nevím, co považuje za horší – že se ubránil jejím pokusům oženit ho se mnou, nebo že já ho beru jako svého staršího bratra, kterého jsem nikdy neměla.“

Matka se ušklíbla. „Kdybys měla staršího bratra, neměly bychom žádný problém. Bratr by zdědil otcův majetek a my bychom nemusely mít na živobytí jenom můj ubohý vdovský podíl. Ale protože jsi neměla staršího bratra, měla ses provdat za Greycourta.“

„Mami! Já jsem si ho vzít nechtěla o nic víc, než si on chtěl vzít mě. A kromě toho k nám byl ohromně laskavý.“ Zvlášť když se vezme v úvahu to, jak se k němu rodiče chovali, když byla Vanessa ještě dítě. „Kromě mého velkého věna platí nájem za náš dům v Londýně, takže tu můžeme pobývat, což je od něj víc než šlechetné.“ Učinil to proto, aby si Vanessa mohla najít manžela. Bylo to od něj skutečně laskavé.

„V každém případě mám v úmyslu zajistit,“ prohlásila matka, „aby sis nevzala Armitage. Ale jestli si vezmeš Lisbournea, který je podle všech informací bohatý, budeš mít dost peněz na utrácení.“

Na něž si matka bezpochyby dělala přes Vanessu zálusk.

„Ale jestli si vezmeš Armitage,“ pokračovala, „a tvé věno půjde na jeho dluhy, což určitě půjde, žádné peníze mít nebudeš. Grey nejspíš zdvojnásobil tvé věno, protože věděl, že ho dostane zpátky do rodiny, když pro svého chudého bratra zařídí, aby si tě vzal.“

„To je směšné,“ bránila se Vanessa. „Sheridan – chci říct Armitage – není chudý. A kromě toho nemá zájem na tom, aby si mě vzal.“

Strýček ji popíchl. „Myslel jsem, že se spolu přátelíte.“

„To je silné slovo. Známe se a několikrát jsme spolu tancovali, ale…“

Někdo poblíž zasyčel, aby byli potichu, takže si sedli.

Od chvíle, kdy poprvé tancovala se Svatým Sheridanem – nikdy si nezvykla říkat mu Armitage –, ji ten zatracený chlap zařadil do pozice otravné malé sestry, přestože mu bylo teprve devětadvacet a jí pětadvacet. A při třetím společném tanci si Vanessa uvědomila, že nechce být jeho otravnou malou sestřičkou. Chtěla se stát jeho manželkou. Proto jí to lezlo na nervy.

Proč zrovna on? Nebyl vůbec její typ. Jejím hlavním požadavkem, co se týkalo budoucího manžela, bylo, aby neměl žádná tajemství a nebyl schopný přetvářky – jinými slovy, aby byl úplným opakem jejího zesnulého otce. A kdo z mužů ji nejvíc přitahoval? Ze všech lidí právě Sheridan se svou studnicí ticha, která neskrývala nic jiného než tajemství. A co bylo ještě horší, ona je všechna toužila odkrýt.

Proč byl zrovna on jediným mužem, v jehož blízkosti se jí rozproudila krev v žilách a tep se jí zrychloval? Proč se její tělo chovalo tak hloupě? Jelikož jí z něj jaksi – přes jeho odměřené způsoby a typicky vévodské tajnůstkářství, které se snažila ignorovat – naskakovala husí kůže… a potom další husí kůže z té první.

Uvažovala o tom, jestli hraje nějakou hru, aby ji získal, ale vypadalo to, že žádnou hru nehraje. Určitě to nevypadalo, že by si jí všímal tímto způsobem. Nebo měl zájem na tom, jestli ji přitahuje. Přivádělo ji to k šílenství.

Kdyby na to dokázala přijít, mohla by zjistit, jestli by byl spolehlivým manželem. Ve víc nemohla v současnosti doufat, pokud měla v závěsu matku, která neustále vymýšlela zoufalé nápady, jak jí zajistit bohatého manžela. Vanessa žila v neustálé hrůze, že se matce nějakým trikem podaří zastihnout ji v kompromitující situaci s člověkem podobným lordu Lisbourneovi.

Sheridan naštěstí neměl pověst svůdníka. A naneštěstí se jí po třech úvodních tancích vyhýbal. Nejdřív to připisovala faktu, že držel smutek za otce. Ale počátkem poslední společenské sezony jeho oficiální smutek skončil, a stejně se pořád držel od ní dál. Mezitím se matce alespoň šestkrát málem podařilo přistrčit Vanessu do Lisbourneovy náruče. Jednoho dne by mohla uspět… pokud si Vanessa zatím nenajde manžela sama.

Strýček se k ní naklonil a zašeptal jí do ucha: „Pokud nemáš vyhlédnutého Armitage, tak koho? Že by Junckera, jak tvrdí tvá matka?“

Ach, proboha, to byla nebezpečná konverzace. „Matka neví, o čem mluví.“

„Ne? Není první, kdo tvrdí, že jsi do něj zamilovaná.“

To byla její vlastní chyba. Proklínala den, kdy řekla Greyovi, že se zamilovala do jednoho nejmenovaného básníka. Pronesla to, jenom aby ho poškádlila… a aby mu zabránila uhodnout, že se zamilovala do Sheridana. Jelikož kdyby to Sheridanovi řekl a ten jí kvůli tomu pohrdal, zemřela by studem.

Na Greyově svatbě se jí Sheridan jen tak mimochodem zeptal, kdo je tím básníkem, k němuž chová romantické city. Nejdřív chtěla pokárat Greye za to, že mu o tom „básníkovi“ vůbec řekl. Zoufale uvažovala, kterého básníka vůbec zná, a jelikož právě četla knížku básní Konrada Junckera, naznačila Sheridanovi, že je to právě on.

Od té doby jí ta nevinná lež udělala ze života peklo. Zjistil to pan Juncker a flirtoval s ní. Když se o tom dozvěděl Grey, začal si ji kvůli tomu pravidelně dobírat, zatímco Thornstock si ji vzal stranou a varoval ji před lehkomyslnými způsoby pana Junckera. Dokonce i matka o tom slyšela a často jí dělala kázání, že se nemá zahazovat s lidmi „typu“ pana Junckera, ať už to znamenalo cokoli.

Mělo to pouze jedinou výhodu. Zdálo se, že Sheridan žárlí. Nemohla si tím být jistá, protože obvykle se tvářil stejně nečitelně jako jindy. Ale pokud ji začal teď brát jako dospělou – třebaže značně nepravidelně – bylo to lepší, než kdyby si jí vůbec nevšímal.

Vyvolávalo to však v ní otázku: Bude tu Sheridan dnes večer? Mohla by se naklonit dopředu natolik, aby viděla, jestli sedí v lóži rodiny Armitageů. Tím by ukojila svou zvědavost. Poté ji něco napadlo. „Máti,“ zašeptala, „máš s sebou polemoskop?“

Matka přikývla a vytáhla ho z kabelky. Ale než si ho Vanessa přivlastnila, matka se zeptala: „Koho s ním chceš pozorovat?“

Po matčinu kázání proti Sheridanovi si Vanessa nedovolila říct, že se chce poohlédnout po něm. „Samozřejmě že markýze.“

„Nehraj si se mnou, děvče.“ Bylo legrační, jak se matka stále domnívala, že ostatní lidé lžou tak jako ona. „Vím, že si myslíš na toho divadelního autora, přestože stojí mnohem níž než ty.“

„Ano, mami.“

Vzala si od matky polemoskop, přiložila si ho k oku a naklonila se dopředu. Matka ho koupila po otcově smrti, ale Vanessa ho nikdy nepoužívala.

Až doteď. Polemoskop vypadal přesně jako divadelní kukátko či dalekohled, což bylo ironické, protože dovoloval člověku, aby sledoval lidi vlevo či vpravo od něj, aniž by si toho kdokoli všiml. Takhle mohla krásně vidět na všechny lidi v lóži Armitageů.

Thornstock a Sheridan seděli za jejich sestrou, lady Gwyn, a jejich matkou. Obě dámy si zjevně povídaly, a přestože se k nim občas přidal i jeho bratr, zdálo se, že Sheridan se toho neúčastní, že je ponořený do obvyklého stoického klidu. Jako nějaký svatý.

Nebo jako sfinga. Sfinga se k němu hodila lépe vzhledem k jeho neproniknutelnému charakteru. Najednou pohlédl směrem k ní a ona se lekla. Jeho pozornost ji vyděsila, přestože si uvědomovala, že nemůže vědět, že ho Vanessa sleduje.

Upustila polemoskop do klína.

„Je tady?“ zeptala se matka.

„Kdo?“

„Tvůj pan Juncker.“

Proboha, Vanessa se o tom ani nepřesvědčila. „Ano,“ prohlásila a modlila se, aby to byla pravda. Zvedla polemoskop a přejela pohledem i další lóže. A nyní opravdu našla pana Junckera, předpokládaný objekt svých citů. Spousta žen ho zbožňovala pro jeho divoce rostoucí zlaté vlasy a nordicky modré oči, ačkoli v nejlepší společnosti nebyl obvykle přijímán. Oblékal se jako básník a mluvil jako divadelní dramatik. Právě v tomto okamžiku flirtoval s nějakou dámou, kterou Vanessa ani neznala. Už jenom kvůli tomu by se do něj nemohla nikdy zamilovat. Měl pověst opravdového zhýralce, což jí až příliš připomínalo zemřelého otce, a s tím by se nemohla smířit.

Už jenom proto si přála, aby nikdy nevypustila z úst ta slova, která ji přivedla na cestu předstírání, že se o něj zajímá. Jelikož kdyby teď jakoby přenesla své city na Sheridana, ten by si myslel, že je přelétavá. Nebo ještě hůř, že hraje nějakou podivnou hru. Což zpočátku neměla v úmyslu. Ale jak napsal sir Walter Scott: „Ach, jakou složitou pavučinu tkáme, když poprvé zkoušíme podvádět.“ Její pavučina houstla den za dnem.

Sklonila polemoskop a modlila se, aby měla příležitost promluvit si se Sheridanem, ale nevěřila tomu, že k tomu dojde. Zvlášť když skončilo první jednání a ona rychlým pohledem do lóže Armitageů zjistila, že Sheridan zmizel. Bezpochyby flirtuje s nějakou jinou…

„Dobrý večer,“ ozval se za ní hlas hladký jako brandy. „Doufám, že si všichni to představení užíváte?“

Vanesse se rozbušil pulz, zatímco Sheridan přešel kolem židlí a opřel se o zábradlí, aby viděl zpříma na ni i na matku. Sheridan přišel do lóže jejího strýce? To bylo neočekávané.

A nádherné.

„Líbí se nám to jako každému tady, s přihlédnutím k tomu, že to není nová hra,“ ozval se strýček Noah ze sedadla za matkou. „Přesto kladu i starší hru od Junckera nad jakoukoli novou napsanou někým jiným. Ví, jak člověka pobavit, to vám řeknu.“

Lehké svraštění obočí jí napovědělo, že Sheridan není potěšený takovou chválou pana Junckera. Jen by si přála, aby věděla proč.

„Armitagi,“ pronesla chladně matka. „Nemyslím, že se znáte s mým bratrem, sirem Noahem Raynerem.“

Kvůli hrubé familiárnosti matčina přivítání by se Vanessa vůbec nedivila, kdyby Sheridan odešel. Naštěstí to pomohl překonat strýček Noah, který vstal, obešel matčino křeslo a podal mu ruku. „Je mi potěšením, že vás poznávám, vévodo.“ Šedé oči mu lehce zajiskřily. „Slyšel jsem už toho o vás tolik od své sestry.“

„Nemluv tak hloupě, Noahu,“ odsekla matka. „Ignorujte mého bratra, prosím, Vaše Milosti. Nejsem žádná drbna.“

To byla lež jako věž. Matka byla jak drbna, tak manipulátorka.

Strýček ukázal na sedadlo vedle svého, stojící přímo za Vanessou. „Připojte se k nám, prosím. Má neteř právě říkala, že by ráda slyšela váš názor na toto představení.“

Bylo zjevné, že matka nebyla jediná, kdo uměl obrátit situaci ve svůj prospěch. Avšak strýček Noah alespoň tlačil Vanessu k Sheridanovi, a nikoli k lordu Lisbourneovi.

Když Sheridan soustředil své nádherné zelené oči na Vanessu, koketně se na něj usmála. „Nesmysl, strýčku. Já už jeho názor znám.“

Sheridanův výraz se ani o trošku nezměnil. Vyjadřoval dokonalou směs nudy a ležérnosti. „Ach? A co by to mělo být?“

„Že skopičiny Felixe a jeho přátel jsou směšné. A že takovou frivolnost nepovažuješ ani v nejmenším za zábavnou.“

„Když myslíš.“ Pokrčil rameny. „Já ve skutečnosti nemám žádný názor.“

„Jak to, že jste k sobě tak familiární?“ podivila se matka.

„Jsme přece v podstatě příbuzní, máti,“ ohradila se Vanessa.

Sheridan přesně takové věci říkal vždycky, proto si ho dovolila dobírat. „Ale musíš přiznat, že pokud nějaký názor máš, je naprostým opakem všech ostatních. Jednou jsem dokonce slyšela, jak říkáš ministru války, že Napoleon je mistrný stratég, který by nás mohl porazit, pokud to neuznáme a nebudeme jednat podle toho.“

„To nebyl názor, to byla pravda.“ Zakabonil se na ni. „Jenom proto, že ten muž je naším nepřítelem, nemůžeme předpokládat, že je hloupý. Větší muži než náš ministr války už tu chybu udělali – ke své škodě.“

Ta slova přitáhla strýčkovu zvědavost. „Promiňte mi, vévodo, ale vy se vyznáte ve vojenské strategii?“

„Otec mě takové věci učil už od dětství, protože jsem se měl vydat v jeho stopách do britských diplomatických služeb, což je profese, která vyžaduje znalost všech možných strategií. Takže ano, sire Noahu, určitě toho dost vím.“

Matka zvedla pohrdlivě nos nad samotnou tou myšlenkou. „Věřím, že se vašemu zesnulému otci opravdu ulevilo, když se místo toho stal dědicem vévodství. To bylo štěstí.“

Sheridan přenesl svou pozornost na Vanessinu matku. „Pochybuju, že by otec nazval úmrtí svého bratra štěstím.“ Jako by si uvědomil, že by mohl lady Eustaceovou svou otevřenou řečí urazit, zmírnil svá slova: „Osobně bych dal přednost místu někde v cizině před tím, že jsem zdědil vévodství, ale tak to mělo být.“

Vanessa si nebyla jistá, jestli mu má věřit. Neznělo to nijak přesvědčivě. Možná se snažil přesvědčit o tom sám sebe? I když s ohledem na jeho rezervovanost zřejmě pečlivě volil každé slovo a nejspíš opravdu preferoval potřeby Anglie před svými vlastními.

Jako by matka myslela na totéž, zvedla obočí. „Byl byste šťastný, kdybyste celý život žil mimo Anglii jako nějaký bezvýznamný vyslanec?“

„Já jsem se v Anglii nenarodil, lady Eustaceová. Takže kdybych měl možnost prožít zbytek života například v Prusku, byl bych dokonale spokojený.“

„I kdybys měl zbytek rodiny tady?“ zeptala se Vanessa, kterou to opravdu zajímalo. „Nechyběli by ti?“

Přelétl zrakem k ní. „Samozřejmě. Ale kdybych byl v diplomatických službách, znamenalo by to, že můj strýc by stále ještě žil a moji rodiče i Gwyn by žili také v Prusku.“

„Ale nechyběli by ti tvoji bratři?“ zjišťovala Vanessa. Jí by Grey velice scházel, kdyby byl v cizině, a to byl pouhý bratranec.

„Až do loňského roku jsem s nimi nebyl dlouhou dobu.“ Zkrabatil přitom lehce obočí. „Byl jsem na to zvyklý. Když Grey odjel do Anglie, byl jsem ještě malý, Heywood odešel do armády, když mi bylo sedmnáct, a Thorn odjel, když mi bylo devatenáct. Strávil jsem devět let bez nich.“ Jeho smutný tón popíral ležérní slova.

„Ale určitě byste postrádal zábavy, jako je tato, nebo lovecké sešlosti či naše znamenité plesy,“ pokračovala matka.

Strýček Noah potřásl hlavou. „To všechno mají v Prusku také, že, vévodo?“

„Ale nejsou tam Angličané,“ trvala na svém matka. „A těm Prusům se nedá věřit.“

Vanessa potlačila povzdech. „Omluv, prosím, matku. Považuje všechny cizince za podezřelé.“

Sheridan Vanessin komentář ignoroval. „Musím se přiznat, lady Eustaceová, že rodinné oslavy v Berlíně blednou ve srovnání s těmi, které nám matka popisovala ze svého mládí v Anglii. Pruské domácí slavnosti jsou předem naplánované, každá činnost je předem připravená. Zatímco matka říkala, že oslavy v Carymontu s jejím prvním manželem byly spontánní a nijak zvlášť nepřipravované předem. Každý měl rozdílné plány ohledně toho, co bude dělat, a nikdo to předem nekonzultoval s ostatními.“

„Přesně tak,“ rozzářila se matka. „Tak tomu skutečně bylo. V těch dnech jsme si dělali, co jsme chtěli. Žádné ty nesmysly jako: ‚Ach, mladí gentlemani se musí chovat slušně.‘ Bavili jsme se, jak jsme uměli.“

„Předpokládám, že jste měli dost času, aby si hosté mohli prohlédnout Carymont a prozkoumat ho,“ poznamenal Sheridan.

„A domluvit si schůzky,“ dodal vesele strýček Noah.

Matka praštila bratra kabelkou. „Nikdo neměl žádné schůzky, Noahu. Já jsem byla čerstvě vdaná a nehodlala jsem riskovat své manželství kvůli nějakému jinému muži. A můj manžel tam dokonce ani nebyl.“ Pohlédla na Vanessu a zčervenala. „Ne že on by něco takového dělal.“

Vanessa se musela držet, aby nezvedla oči v sloup. Jak si matka může myslet, že si Vanessa během všech těch let nikdy nevšimla, že otec věnoval přízeň také jiným dámám? Vanessa za něj občas vedla účty už od chvíle, kdy byla natolik stará, aby pochopila, co jsou to účetní knihy. Otec byl ohledně účetnictví zoufale nespolehlivý. „Setkání v Carymontu,“ uvažovala nahlas Vanessa. „Bylo to při nějaké příležitosti, nebo to byla typická domácí slavnost?“

Matka si povzdechla. „Sešli jsme se tam, abychom oslavili Greyův křest. A místo toho…“

„Greyův otec zemřel,“ dodal otevřeně Sheridan.

Strýček Noah střelil pohledem k matce. „Takže se to stalo právě tam?“

„Ano, jistě.“ Sheridan se soustředil na matku. „Přemýšlím, co si o tom hosté mysleli, lady Eustaceová. Musel to pro ně být šok.“

Matka mávla rukou do vzduchu. „O tom raději nemluvme. Bylo to… příliš hrozné a smutné. A kromě toho už začíná další dějství.“

Bylo jisté, že orchestr začal hrát rychlejší kousek. Strýček Noah si sedl, ale Sheridan se i nadále opíral o balustrádu.

„Dal by sis citronový bonbon?“ zeptala se Vanessa a vytáhla jeden z kabelky v naději, že ho tady udrží.

„Děkuju, ale ne,“ opáčil a mírně se na ni usmál. „Vzdal jsem se bonbonů kvůli půstu.“

Vanessa i strýček se zasmáli, Vanessina matka se ale zamračila. „Půst už před několika měsíci skončil.“

„Přesně tak, sestro.“ Strýček Noah se usmál na Vanessu. „Ale já bych si jeden bonbon vzal.“ A posloužil si tím, který Vanessa držela v ruce.

Vtom vešel na pódium chlapec a začal recitovat komickou předmluvu k druhému jednání, čímž skončila veškerá konverzace.

Sheridan vypadal frustrovaně – aniž by Vanessa tušila proč. Odrazil se od balustrády a bezděky tak dal vyniknout své dobré fyzické zdatnosti. Ten muž měl nejhezčí lýtka, která kdy viděla, a to raději ani nemyslela na jeho hruď širokou jako u zápasníka a zjevně schopnou jakékoli zkoušky síly. A jako by toho nebylo dost, co pokoušelo zrak mladé dámy, vlasy měl… Ach, nesmí vůbec myslet na ty krásné, popelavě hnědé kudrny. Toužila do nich vjet prsty, což mu zjevně zcela uniklo, protože Vanessu naprosto ignoroval, zatímco se dvakrát naklonil, aby zašeptal něco matce, jako by chtěl pokračovat v jejich hovoru.

Vanesse připadalo, že z ní štěstí uniká jako z propíchnutého balonku. On sem přišel, aby si promluvil – s matkou, což bylo vidět z toho, že si sedl na křeslo za matku, naklonil se dopředu k ní a občas něco prohodil. Vanessa nechápala proč, ale hlavní bylo to, že sem nepřišel kvůli ní.

Co by měla udělat, aby ho přiměla mluvit zase chvíli s ní? Nebo si jí všímat? Pokud nevymyslí nic, čím by ho odtrhla od matky, bude se muset vzdát pošetilého snu o manželství s ním a místo toho si najít nějakého jiného solidního, spolehlivého a pokud možno mladého muže, za něhož by se mohla provdat.

Použila znovu matčin polemoskop, prohlížela si sousední lóže a lámala si hlavu tím, co by měla říct, aby k sobě přitáhla Sheridanovu pozornost. Poté spatřila pana Junckera.

Matka a Sheridan si stále šeptali, takže na ně zasyčela, aby zmlkli. „Teď přichází moje oblíbená část,“ pronesla potichu. „A kvůli vašemu šeptání bych ji propásla.“

Sheridan a matka se odmlčeli. Vanessa čekala, jestli Sheridan skočí na udičku.

„Ty máš nějakou část zvlášť oblíbenou?“ zeptal se nakonec potichu Sheridan.

Srdce se jí rozbušilo. Fungovalo to, ačkoli si z celého srdce přála, aby nemusela využívat pana Junckera k tomu, aby na ni Sheridan promluvil. „Ano, a rozhodně ne jenom jednu.“ Otočila se na sedadle dozadu, aby mohla se Sheridanem promluvit. „Pan Juncker je tak brilantní autor, že mám tři nebo čtyři oblíbené scény v každé hře. To se dá přece očekávat.“

„Já bych si myslel, že se ti budou nejvíc líbit kostýmy,“ ozval se naježeně, „s ohledem na tvou posedlost módou.“

Aby nedala najevo, jak ji rozčílil, otočila se tváří k jevišti. Její „posedlost módou“, opravdu. Zase jednou ji bere jen jako frivolní, rozmazlenou slečinku. „A já jsem si myslela, že ty bys nejvíc ocenil vtipnou konverzaci,“ pronesla čtverácky. „Ale možná potřebuješ, aby ti ji někdo vysvětlil.“

Sheridan se tiše zasmál, až jí to rezonovalo celým tělem a celou ji to v nitru rozehřálo.

Poté zašeptal: „Snažíte se mi takto slušným způsobem naznačit, že nemám smysl pro humor, slečno Prydeová?“

„Ach, já jsem byla slušná? To jsem ani neměla v úmyslu.“

Možná by se měla smířit s faktem, že Sheridan o ni neprojevuje milostný zájem. Ať udělá cokoli, bude pro něj navždy někým, koho může poškádlit a potom ignorovat. Bylo zřejmé, že na ni nikdy nepohlížel jako na ženu, která by se mohla stát jeho manželkou. Dokonce i když s ní tancoval na plesech, bylo to určitě jen z povinnosti k jeho nejstaršímu bratrovi. Když ani tanec nezměnil jeho nazírání na ni, co jiného by to dokázalo?

Na jevišti se právě jakýsi mladík snažil ukrást polibek dívce, jež měla být jeho pravou láskou, a ji osvítil divoký nápad. Polibek. To je ono! Vanesse se rozproudila krev v žilách. Musí přimět Sheridana, aby ji políbil. Polibky mohou být magické. Tedy ona žádný takový zatím nezažila, ale zjevně dosud nenašla toho pravého muže, který by ji políbil. Proč by jinak polibky znamenaly zásadní momenty v komediích, krásné části balad, ba dokonce byly úchvatně popsané ve verších?

Ale jak má, proboha, přimět Sheridana k tomu, aby ji políbil, když v ní nevidí přitažlivou ženu, kterou se pro něj chtěla stát?

Pomalu zvedla polemoskop. Jako by jí chtěl pan Juncker ještě přidat ke všemu trápení, vstal a měl zjevně v úmyslu odejít z lóže.

Díky tomu ji něco napadlo. Sheridan si myslí, že je zamilovaná do pana Junckera. Mohla by toho využít. Ale nejdřív bude muset Sheridana přesvědčit, aby s ní odešel z lóže. A pohled do další lóže jí k tomu dodal perfektní výmluvu.

Vanessa se naklonila dozadu a zašeptala: „Všimla jsem si v jedné lóži kamarádky. Musím si s ní promluvit. Doprovodíš mě?“

Úkosem na ni pohlédl. „A co tvoje oblíbená scéna?“

„Ta právě skončila,“ řekla spěšně. „Ale zdá se, že by přítelkyně mohla brzy odejít, a já už jsem ji neviděla celé měsíce.“

„Proč nepožádáš strýčka, aby tě doprovodil?“

„Máš na mysli toho strýčka, který právě nahlas zachrápal?“

Sheridan se podíval na strýčka Noaha a ušklíbl se.

„Můžeš tu zůstat,“ odsekla. „Půjdu sama.“ Vstala a doufala, že ji matka nezastaví a že ten přehnaně ochranitelský Svatý Sheridan s ní půjde. Když se opravdu zvedl, zhluboka vydechla.

Jakmile vyšli na prázdnou chodbu, Sheridan zašeptal: „Kdo je ta tvoje speciální kamarádka?“

Kráčela kousek před ním. „Slečna Youngerová.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel,“ poznamenal skepticky.

„To nic neznamená. Zaprvé chodíš jen zřídkakdy do společnosti, pokud tě k tomu rodina nepřinutí. A zadruhé se mi vyhýbáš, pokud je to jen trochu možné, takže ses s ní nemusel ještě setkat. A zatřetí…“

„Počkej, počkej, zastav se.“ Popadl ji za paži, aby ji zarazil. „Co tím míníš, že se ti vyhýbám? To vyvolává dojem aktivní nelibosti.“

„Říkej tomu, jak chceš, ale musíš připustit, že raději sejdeš z cesty, abys mě náhodou nepotkal.“ Upřeně se na něj zadívala a pohledem ho vyzývala, aby to popřel.

„Já ne… nikdy…“ Na okamžik vypadal frustrovaně. Lichotilo jí pomyšlení, že se jí podařilo vyvést ho z míry. Potom však vyhladil rysy do svého obvyklého přísného výrazu, který používal pouze při setkání s ní. „Budeme se muset domluvit na tom, že v tomhle spolu nesouhlasíme.“

„Hmm.“ Vyrazila chodbou dál. „V každém případě by ses s ní stejně nesetkal, protože nebyla představena ve společnosti.“

„Tak jak může být tvou kamarádkou? Od tvého debutu už uplynula nějaká doba. Pokud má tvá přítelkyně věk, že ještě nebyla představena ve společnosti, už její jméno jasně naznačuje, že bude o dobrých šest či sedm let mladší než ty.“

„To je od tebe chytré, jak umíš využít jméno mé kamarádky ke slovním hrátkám.“ Jukla chodbou dopředu a zpomalila. Kde je, zatraceně, ten pan Juncker?

„Jsem dost chytrý na to, abych věděl, že jméno Youngerová je jasně fiktivní. Jak by se někdo mohl jmenovat slečna Mladší?“

„Proč bych vymýšlela fiktivní…“ Zarazila se tak prudce, že jí šlápl vzadu na šaty. To jí však vůbec nevadilo. Teď, nebo nikdy. Otočila se k němu a pobídla ho: „Rychle. Polib mě.“

„Cože?“

„Polib mě.“ Když pouze zvedl obočí, zamumlala: „To je jedno. Udělám to sama!“ Chytila se ho za ramena, stoupla si na špičky a přitiskla své rty k jeho.

Trhl sebou zpátky a rozhlédl se po chodbě – a viděl, jak směrem k nim míří pan Juncker. Potom ji zamračený Sheridan přitiskl ke zdi a znovu ji políbil.

Ale jeho polibek byl povrchní jako polibek muže přinuceného udělat něco, co by měl, nikoli něco, co by chtěl. Pokračoval v tom tímto naprosto neuspokojivým způsobem, dokud pan Juncker neproklouzl kolem nich, mumlaje: „Omlouvám se.“

Teprve potom ji Sheridan pustil. Tehdy jí došlo, o co se snažil: zase ji jen chránil, bral ji jako… pošetilou školačku a ujistil se, že pan Juncker neviděl, koho Sheridan líbá, třebaže po celou dobu ji v podstatě pořádně nepolíbil.

Zachvátil ji hněv, takže do něj strčila. Tvrdě.

Zavrávoral dozadu. „Za co to, zatraceně, bylo?“

„Za… za…“ Zjevně mu nemohla říct pravdu, protože potom by mohl uhodnout, co k němu cítí. „Víš moc dobře, za co to bylo.“

„Že jsem tě políbil?“

„Pokud tomu tak říkáš.“ Ne, nemohla si mu na to stěžovat, jelikož jinak by uhodl, že pravým cílem jejích citů je on sám. Takže jediné, co mohla udělat, bylo pokračovat v předstírání, jak touží po panu Junckerovi, přestože to přímo nesnášela. Podívala se směrem, kterým autor odešel. „Neumožnil jsi mu, aby mě viděl, jak tě líbám.“

Přišpendlil ji tvrdým pohledem. „Chceš si zničit pověst, Vanesso?“

„To určitě ne.“ Nepochopil to. Zvedla bradu a lhala ze všech sil, jak toho jen byla schopná. „Snažím se, aby pan Juncker žárlil. Ale pokud neví, že jsem to byla já, kdo byl políben…“

„Ty jsi jen stěží byla tou, která byla políbena. To ty jsi líbala mě.“

„To by si neuvědomil.“ Naklonila hlavu na stranu. „A kdybys mu umožnil, aby mě viděl, možná by ho to zaujalo.“

„Zaujalo?“ Sheridan se na ni zamračil. „Ten muž si tě nikdy nevezme. Nebo chceš obětovat svou pověst kvůli muži, který nemá zájem vstoupit s tebou do řádného svazku?“

Hleděla na chodbu za panem Junckerem. „Jak víš, že by mě nepožádal o ruku a nevstoupil do řádného svazku? Nebo si o mně myslíš, že jsem moc hloupá na to, abych přitáhla zájem jakéhokoli vhodného gentlemana?“

Sheridan udiveně zamrkal. „To nemá nic společného s tebou. Je to zhýralec, a ti se nežení.“

„Thorn se také oženil.“

„Můj nevlastní bratr pro to měl jiné důvody.“ Sheridanova tvář se zakabonila. „Ale Juncker takové důvody nemá – nepotřebuje žádného dědice a nemá panství, které vyžaduje bohaté věno. A také má spoustu nechutných ženštin, které s ním s radostí sdílejí lože, tak proč by se ženil?“

„To nemám tušení a ty taky ne. Co ty můžeš vědět o zhýralcích? Ty jím nejsi ani v nejmenším. Takže nejspíš ani nerozumíš…“

Sheridan ji znovu políbil. Ale tentokrát to nebylo vynucené ani falešné. Tentokrát ji políbil jako muž, který líbá ženu, po níž skutečně touží.

Vanesse se zatočila hlava, když ji jeho ústa sváděla a hltala, chvílemi drsně a chvílemi něžně. Kolena jí vypovídala službu. Objal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Jeho tvrdé tělo zakrylo její měkké, jako by se snažil, aby se mu zcela podřídila. A ona byla víc než šťastná, že to může učinit.

Proboha, opravdu věděl, jak líbat.

Chytila se ho kolem pasu. Potřebovala se ho držet, protože ji vynesl vysoko až do mraků. V chladném divadle vyzařovalo jeho tělo teplo jako slunce zahřívající louku. Dokonce i voněl sluncem a kůží a nějakou kořeněnou kolínskou.

Poté jí rozevřel jazykem rty a pronikl jím do jejích úst. Pro všechny svaté, co to dělá? To je ale úchvatný pocit, nic podobného nikdy nezažila. Sevřela ho ještě víc kolem pasu – chtěla ho mít ještě blíž.

A když zareagoval tím, že zasténal a přitiskl se na ni, radovala se z toho. Připadalo jí, jako by se pod jeho váhou proměnila v rosol, a jak polibek pokračoval a pokračoval…

Záleželo mu na ní. Konečně.

3. kapitola

Sheridan věděl, že dělá chybu. Neměl by se jí dotýkat a už vůbec ne ji líbat. Ale jejich první letmé doteky rtů v něm vyvolaly chuť na opravdový polibek. A snahu, aby ještě rozvážila, jestli stojí o Junckera a jeho zhýralé způsoby. A touhu ukázat jí, že každý muž má své potřeby, a tím, že bude pokoušet muže, jako je Juncker, si jen koleduje o potíže.

Ale tím polibkem si koledoval o potíže také on. Proboha, plul v neznámých vodách jako dobrodruh mířící do neprozkoumaných zemí. Rty měla měkké, tělo teplé, a jak se k němu tiskla. Chutnala jako citronové bonbony a slunce. Čím víc jí zajížděl jazykem do úst, tím víc toužil, aby mohl proniknout i do jiných míst. Bylo to čiré šílenství. Zvlášť proto, že ho nezadržela. Proč?

Jelikož byla koketa. Nejspíš by ji mohl odlákat Junckerovi, kdyby o to opravdu stál. Což však určitě nechtěl. Neměl by to chtít. Rozhodně by ji neměl tak dlouho líbat tady na chodbě, kde by je mohl kdokoli snadno vidět! S lítostí ukončil polibek a ustoupil o krok dozadu, aby jí umožnil se hýbat.

Tentokrát do něj nestrčila. Pouze na něj zírala křišťálově modrýma očima, jako by ho viděla v novém světle. To by také nemělo být. Byl v pokušení nechat ji vstoupit do svého života, přestože si slíbil, že něco takového už nikdy neudělá. Když ona vypadala tak půvabně v moderním turbanu a šatech s výstřihem, který odhaloval příliš velký kus jejích ňader pro klid jeho duše.

Zatraceně. Vanessa nebyla ani typ ženy, který ho obvykle vzrušoval. Typickou představitelkou takových žen byla Helene – vysoká, štíhlá a elegantní. Vanessa byla malá, svůdná uličnice, druh koketky se svěží tvářičkou, kterou každý muž touží zatáhnout někam do seníku.

Odsunul toto zjištění nevybíravě z mysli. Mohla by mu zlomit srdce – to už věděl. A jemu už jedno zlomené srdce stačilo.

Kromě toho byl jeho nynější život až příliš komplikovaný. A poslední, co by potřeboval, byla žena jako Vanessa, která by kalila jeho vody ještě víc.

Zhluboka se nadechl. „Teď vidíš, jak je pro muže snadné hrát zhýralce. Dokonce i pro mě.“

„Ano, skutečně,“ odtušila opatrně. „Přiznávám, že mě to překvapilo. Nepřipadalo mi, že bys byl takový.“

„Jaký?“

„Že bys uměl líbat ženu tak vášnivě.“

To zabolelo. Ale nesměl to dát na sobě znát. Místo toho se přiměl promluvit zcela chladně. „Protože takový nejsem. Jen jsem si myslel, že potřebuješ dostat lekci. Mohlo by to pomoct, aby sis jednoho dne v budoucnosti zbytečně nezničila pověst.“

„Takže ten polibek byl něco jako lekce?“ zeptala se skepticky. „Jestliže ano, byla opravdu přesvědčivá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vévodův utajený plán.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.