Oben Ohne

Text: Jutta Nymphius, 2020

Translation © Eva Osinová, 2022

Copyright for the Czech edition © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

Copyright for the original edition in German © 2020 by Tulipan Verlag GmbH, München, Germany

www.tulipan-verlag.de

Česká překladová práva sjednaná
přes S. B. Rights Agency – Stephanie Barrouillet

ISBN epub 978-80-7565-976-7

Věnováno Else,

mému úžasnému rádci

Kdo jsem?

Vážně bych strašně moc chtěla mít postavu jako přesýpací hodiny. Jenže jsem pyramida.

„Hoď to za hlavu, to přece není žádný problém,“ uklidňuje mě Silva. „Všechno můžeme parádně zamaskovat, i tak budeš vypadat fakt cool.“

Aha. Tak to by bylo. Slova jako „zamaskovat“ nebo „i tak“ mě v této chvíli zrovna moc nenakopnou. A přitom jsem už v „maskování“ docela dobrá. Myslím, že svetry v nadměrných velikostech vymyslelo lidstvo výhradně pro mě. Hlavně když je všechno pořádně vytahané, aby nešlo nic vidět.

I když, na druhou stranu, ono toho na mně k vidění moc není. Teda aspoň nahoře. Jenomže o to víc se toho bohužel sešlo dole. Typologii postav mi před chvilkou podrobně vysvětlila právě Silva: „U ženy, která má tělo jako přesýpací hodiny, jsou ramena stejně široká jako boky. A pas má tááákhle úzký,“ popisovala, zakřenila se u toho a vycenila na mě ty svoje super bílé zuby, jaké jinak znám jenom z amerických filmů. Není divu, že Silva září štěstím, když je sama vzorovým příkladem perfektní postavičky s tááákhle úzkým pasem! Prostě dokonalé přesýpací hodiny. Kdyby ji postavili vzhůru nohama, třeba by se jí z hlavy sypal písek... „Jenže taková figura je samozřejmě ideální případ,“ vycenila na mě ještě víc tu svoji americkou pýchu ve dvou řadách.

Jasně, takže „ideální případ“ tedy nejsem. Co ale potom jsem? I tohle mi Silva okamžitě ochotně objasnila: „Zato postava typu pyramidy je nahoře užší a dole širší, chápeš?“ Její zářivý úsměv se vytrácí, Silva jen soustrastně vzdychne a bezmocně krčí rameny.

Napadá mě, jestli dneska náhodou není úterý? To bych se totiž zase mohla zkusit kouknout. Trochu si odtáhnu svetr od těla a pošilhávám si shora do výstřihu. Zdá se mi to, nebo se mi trošičku zvětšil hrudník? No, nejspíš ne, protože poměr břicho – prsa se nezměnil, pupek je pořád výrazně napřed. Rychle svetr zase pustím. Dřív jsem si prsa kontrolovala každý den, ale nic se nedělo. Mrtvo. A pak mě napadlo, že když k nám přijde na návštěvu teta Ulla, pokaždé zavolá: „Ale ne, ty jsi nám od posledně zase vyrostla!“ A protože tetu Ullu nemůže nikdo vystát, a ona k nám tím pádem jezdí jen zřídkakdy, chytře jsem usoudila, že když chce člověk vidět, že něco roste, nesmí se dívat moc často. Ostatně – když mě mamka a taťka ráno vidí u snídaně, taky na mě pokaždé nevybafnou: „No teda, ty jsi nám od včerejška zase vyrostla!“ A tak jsem se rozhodla, že si budu prsa prohlížet vždycky v úterý, ale stejně to k ničemu není. Nahoře pořád nic. Nejspíš je týden přece jenom příliš krátká doba. Vždyť ani tetička Ulla k nám nechodí tak často. Naštěstí...

„Našla jsem pro tebe pár fakticky suprových kousků, klidně je můžeš nosit a nezdůrazníš tak ještě víc dolní část těla,“ švitoří Silva zvesela. „Důležité je, aby ti pas začínal vysoko nad boky a nevypadala jsi kvůli tomu ještě širší.“

Aha. Takže JEŠTĚ širší. Jenže to bohužel není všechno, bude to JEŠTĚ horší.

„Nahoře to vyřeší nějaký pěkný top bez ramínek až do pasu, ten vypadá suprově v každém případě.“

Civím na šaty, které mi Silva navrhuje. Krátký, křiklavě červený hadřík s flitry a s „pěkným“ upnutým topem bez ramínek. Musím uznat, že šaty vypadají moc hezky, fakt. Problém je v tom, že modelka, která se do nich nasoukala, má s postavou typu pyramida společného asi tolik co jezevčík s parkovacími hodinami. Štíhlé boky, břicho aby hledal lupou, a ještě k tomu jí toho pánbůh nadělil nahoře tolik, že by to udrželo nejen tyhle šaty, ale snad i celé brnění. Zato na mně by tenhle pružný top kousek po kousku sjížděl a zastavil by se až o břicho. V Silvou navržených šatech bych tím pádem musela stát na jednom místě jako přilepená.

Takže čus, Silvo.

Frustrovaně zavírám YouTube a radši si rychle otevřu svoji obrázkovou galerii. Existují totiž kousky, které můžu nosit úúúplně v pohodě a ve kterých vypadám fakt cooool. Tak třeba úplně malinkaté bikiny.

Prsty se mi samy od sebe rozběhnou po klávesnici, už se ani nemusím dívat, dělala jsem to mockrát. Otevřu si galerii, vyberu dvě fotky, rozkliknu, vystřihnu hlavu, zkopíruju do mezipaměti, přetáhnu na druhou fotku. Skryju pozadí, pomocí nástrojů malování objedu a vyhladím drsné okraje, přechod totiž musí být měkčí a plynulejší. Klik, klik, klik, prsty zadávají neustále nové příkazy. Pak pozadí zase zobrazím, dám hlavu do správné polohy, pootočím ji a upravím velikost. Přechod na krku vypadá ještě pořád nepřirozeně. Štětcem na klávese B udělám měkký přechod a pomocí klávesy S odstraním na pozadí zbytek vlasů ze staré hlavy. Přiblížím. Jo, to není špatné, ale radši zvolím nižší tvrdost, bude to vypadat reálněji. Ještě přidám jas a zesílím kontrasty.

Paráda. Teď vypadám dobře. Cítím, jak se mi na tváři roztahuje filmový úsměv podobný tomu na Silvině obličeji. Počkat, ještě zuby. Všechny žluté tóny odstranit, ty tady nechceme. A co je tohle? Že by snad pupínky a červené flíčky na pleti? Pryč s tím! Pak přijde na řadu samozřejmě to nejdůležitější: odstraním tu odpornou skobu. Jak já ten svůj nos nenávidím! Můžu s ním konkurovat kdejaké ježibabě z pohádky. Ale žádný problém, na klávese J už je připravený retušovací štětec. Klik, klik, klik, prsty se bleskurychle postarají o úzký a rovný nosík, vedle kterého by i ten Kleopatřin vypadal jako boxerský frňák.

Spokojeně si oddechnu a uvolněně se opřu do židle. Jestlipak to tátu napadlo, když mi dával tenhle notebook? Naprosto přesně si vybavuju, jak mi slavnostně oznamoval: „Milá Amelie, se vstupem na vyšší stupeň školy ti nastala nová životní etapa. Mysleli jsme si, že je proto načase, abys měla vlastní počítač. Určitě se ti bude hodit, holčičko.“

Tak to si piš, taťuldo. Zkoumavě se opět předkloním a bedlivě si prohlížím fotku na obrazovce: Vypadám fakt suprově, o tom není pochyb. Líně se rozvaluju na lehátku, na sobě mám jen bikiny, na jejichž výrobu se použil maximálně gram látky. Sluním se na vysněném pobřeží někde v Tichomoří, i když jsem v životě nebyla dál než v Sankt Peter-Ording u Severního moře. (Tetička Ulla tam má letní byt, vždycky si ho můžeme levně pronajmout.)

Když se umí fotky správně upravit, je zkrátka možné úplně všechno. Z obrázku se na mě sice zubí moje šťastná tvář, ale „moje“ tělo je ve skutečnosti bezvadná postavička Gigi Hadidové.

Práskání dveřmi

„Takže to znamená, že dneska už zase nepřijdeš domů? Ani večer? Takže zůstaneme s Amelií opět sami?“ Táta zařve tak nahlas, že sebou úlekem trhnu dokonce i tady nahoře, když zrovna otevírám dveře od svého pokoje. Ale ne, už je to tady zas!

Takhle to u nás vypadá už nějakou dobu, dokonce bych řekla, že docela dlouho. Nastalo to tehdy, když jsem začala před dvěma roky chodit do páté třídy a máma se rozhodla, že si najde práci. „Když už je teď Amelie velká, můžu začít zase dělat něco pro sebe,“ tvrdila. Tátovi se její nápad líbil a ani já jsem nebyla proti. Už jsem přece nepotřebovala nikoho na hlídání a máma říkala, že bude vždycky odpoledne zase z práce doma.

Jenže tátovi už to teď tak skvělé nepřipadá, právě naopak. Ti dva se kvůli tomu neustále hádají. Máma pro sebe začala asi dělat víc, než si táta původně myslel.

Vlastně jsem chtěla jen rychle přeběhnout do ložnice. Jenže teď přešlapuju tady nahoře nad schody a neodvažuju se udělat ani krok. Opatrně pošilhávám dolů skrze zábradlí na naši kuchyň, jídelnu a obývák v jednom. V přízemí totiž nemáme žádné dveře, všechno je otevřené, plné „světla a vzduchu“, jak se dřív máma vždycky rozplývala. Teď už se nerozplývá, místo toho rozčíleně pobíhá sem a tam a podle všeho zoufale hledá nějaké dveře, kterými by za sebou mohla prásknout. Jenže my žádné dveře nemáme, a tak musí dál poslouchat tátu.

„Mono, takhle to dál nejde. Tohle musí skončit, slyšíš mě?“ Táta na chvíli prosebně rozpřáhne ruce, ale pak je zase bezmocně svěsí, jako by mu příliš ztěžkly.

Máma se zastaví v běhu a otočí se na tátu. „Nepovídej,“ vyvřískne na něj, „tak tohle musí skončit, jo? A co ty? Celé roky si chodíš, jak se ti to hodí, nikdy jsem proti tomu nic nenamítala, jenže v mém případě to musí skončit? A co kdybys musel doma zůstat ty?“ Pak začne znovu hledat nějaké dveře, dokonce se rozběhne do chodbičky a na chvíli se nerozhodně zastaví před malinkatou úklidovou komorou. Ale nakonec si to rozmyslí, otočí se a pádí zpátky. Připomíná mi takové ty natahovací figurky na klíček, které se automaticky o cokoli zastaví a změní směr.

„Copak ty nikdy nemyslíš na Amelii?“ naléhá táta. „Ne,“ odpoví si okamžitě sám, „nemyslíš. Na muže a dceru už nemáš v životě místo, že je to tak? A já taky vím proč!“

„Vážně? Tak ty víš proč? Ty víš tak akorát houby!“ Mámin ječák zní čím dál podivněji, je pronikavý a pištivý, tohle už dávno není ten jemný hlas, který mi dřív předčítal při tlumeném světle noční lampičky pohádky na dobrou noc.

V tu chvíli mě napadne, že už tehdy jsem tady nad schody často vysedávala a připadalo mi děsně zábavné, že můžu mamku a taťku potají sledovat. Ale protože jsem byla malá a nemohla jsem se opírat o zábradlí jako dneska, sedla jsem si vždycky na zem a koukala přes sloupky zábradlí. Táta mě takhle jednou vyfotil. Na té fotce si spokojeně bimbám nožkama a usmívám se tak šťastně, jako bych nesledovala obývák, ale cirkusovou manéž plnou klaunů. Tuhle fotku máme dodneška na krbu ve stříbrném rámečku.

Zkouším si kecnout na zem jako dřív. Jako by se mi tím mohl vrátit i úsměv. Jenže to nefunguje. Kromě toho mám moc tlusté nohy, už je tak snadno neprostrčím mezi zábradlí. Musím je dost nepohodlně ohnout, a když tyče sevřu rukama a přitisknu čelo na chladný kov, už si nepřipadám jako návštěvník cirkusu, ale spíš jako opice v kleci.

Táta s mámou teď stojí před sebou a mlčky se přeměřují pohledem.

„Je to Andreas, nemám pravdu? Ten z právního oddělení.“ Smutek z tátova hlasu dolétne dokonce až ke mně nahoru, nese se vším tím „vzduchem“ a „světlem“ našeho otevřeného prostoru až ke mně. Sevřu tyče ještě pevněji a dívám se radši na své klouby, bělají se čím dál víc. Ach jo, mami.

„Mám toho plné zuby. S tebou se prostě nedá normálně mluvit.“ Máma se definitivně otočí a vyřítí se ke schodům, které vedou nahoru na galerii. Ke mně. Nemám nejmenší šanci se vypařit, a tak zůstanu prostě sedět.

Máma kolem mě proběhne tak rychle, že v zátylku ucítím mírný průvan. Vůbec si mě nevšimne, místo toho okamžitě zmizí v ložnici. Konečně za sebou může prásknout dveřmi, a udělá to s takovou silou, že dole na krbu přepadne moje fotka. Ta ve stříbrném rámečku.

Vytáhnu se po zábradlí do stoje a nerozhodně se dívám střídavě na svůj pokoj a ložnici. Co mám dělat? Za chvíli musím běžet do školy a stojím tady ještě pořád v tílku. A kromě toho… Polknu. Ne, takhle nepůjdu.

Nesměle zaklepu na dveře. Když máma neodpovídá, opatrně otevřu a strčím hlavu do pokoje. Máma stojí u okna a dívá se ven. „Chceš si zase půjčit tátovu košili?“ zeptá se mě, aniž se otočí. Má chraplavý hlas. Odkašle si.

„Jo,“ pronesu rozpačitě a rychle přeběhnu k tátově skříni. V poslední době nosím nejradši jeho košile. Jsou parádně dlouhé a široké a rukávy si můžu vyhrnout.

Máma se nakonec přece jenom otočí. „Co se ti na tomhle širokém oblečení líbí?“ Nechápavě zakroutí hlavou.

Mámě se to mluví! Přitom si moc dobře pamatuju, že dřív nosila nejradši tepláky a široké svetry. Jenže mezitím kompletně vyměnila šatník. Po pytlovitém oblečení ani stopy, teď nosí přiléhavé sukně, ještě upnutější halenky a boty na tak šíleně vysokých podpatcích, že hrozí nebezpečí zřícení, takže by se na ně vlastně měla vztahovat povinnost nosit ochrannou přilbu. Jednou jsem si je potají zkoušela a okamžitě jsem se poroučela k zemi. Ještě několik dní nato jsem tak kulhala, že mě chtěl táta poslat k doktorovi.

Tak trochu závistivě pokukuju po mámě. Musím uznat, že jí tenhle nový outfit docela sluší. Zdá se, že taky zhubla. Zkoumavě se otáčí před zrcadlem sem a tam. Prohlíží se nejdřív zepředu, pak ze strany a přejíždí si po břiše, nebo přinejmenším po místě, kde obvykle bývá břicho. Jenže tady je stejně plochá jako můj hrudník, a přesto není podle všeho spokojená. Najednou vztekle zatáhne za zip, strhne ze sebe sukni, mrští s ní do kouta, otevře šatní skříň, chvíli se v ní přehrabuje a nakonec vytáhne novou sukni, která je JEŠTĚ užší. Najednou si v tátově košili připadám nemotorná a neforemná jako Hagrid.

Musím to vědět. Musím to vědět, i když mi zběsile tluče srdce a odrazuje mě od toho. „Mami?“ zeptám se tiše.

„Hm?“ ozve se zamumlání. Máma si právě vyčesává vlasy a mezi rty má zastrčenou sponku.

Ještě chvíli váhám, ale pak se odhodlám. „Přijdeš dneska večer domů?“

Máma se zarazí uprostřed pohybu, přestane si vyčesávat vlasy a chvíli vypadá jako zkamenělá. Pak mlčky zakroutí hlavou a začne se opět věnovat účesu.

Chviličku zavrtávám pohled do máminých zad, ale už nepřichází žádná reakce. A tak vstanu a odejdu. Dveře za sebou zavřu úplně potichu. Neprásknu s nimi.

Plyšový medvídek

„Nezapomínejte na metafory. Metafory jsou nejdůležitější,“ nabádá nás vždycky paní Heinová, učitelka němčiny. „Můžete jimi vyjádřit věci, které byste nedokázali formulovat slovy.“

Fajn, tak já to teda zkusím. Nicki je… teplé kakao, když je za okny studený zimní den. Měkká postel, do které večer unaveně padnete. Plyšový medvídek, který na vás vždycky čekal; dávno předtím, než jste se narodili. Možná, že nejdůležitější slovo, které se vztahuje k Nickimu je vždycky. Vždycky bydlel vedle mě. Vždycky jsme byli nejlepší kamarádi.

Jenže dneska je Nicky především můj pokusný králík. Na nikom jiném bych se neodvažovala vyzkoušet to, co mám teď v plánu.

Za chvíli za ním vyrazím. Vlastně by stačilo jen přelézt vzadu na zahradě plot. Jenže dneska to nejde, mohlo by se tím všechno pokazit. Nemám ještě vlastní podprsenku, a tak jsem si musela pro svůj malý experiment půjčit jednu od mámy. Přestože jsem si ramínka na zádech sepnula jednou z tátových velkých kancelářských sponek, je mi pořád trochu volná. Přitom jsem se slovo od slova držela návodu na „senzační trik s podprsenkou“ z Tibina salonu krásy:

1. Vyber si podprsenku, která má ještě místo v košíčkách. (Pro mě žádný problém.)

2. Pak vezmi dvě ponožky a každou ponožku zvlášť přelož uprostřed paty tak, aby špička ponožky čouhala nad okraj.

Pak zastrč špičku do otvoru.

3. Takto složené ponožky nacpi do košíčků. Dbej na to, aby pata směřovala nahoru, ale byla přitom celá schovaná v košíčku. Takhle si můžeš zvětšit prsa a vykouzlit skvělý výstřih.

Byla jsem s tím kouzlením radši trochu opatrná, přece jenom to nesmí být příliš nápadné, takříkajíc z nuly na stovku. A tak jsem si vzala jen tenké ponožky. Ale přece jenom jsem si vybrala celkem upnuté tričko, aby bylo vůbec něco vidět.

Dívám se na svůj hrudník: Je to docela zvláštní pocit, když mám najednou prsa. Ale není to vůbec špatné, je to dokonce celkem fajn. Všimnu si, jak mi jdou ramena sama od sebe dozadu, jak se mi napřimují záda. Vycházím z domu předními dveřmi a beru to oklikou po ulici, abych viděla, co na to řekne Nicky a jak se mu to bude líbit.

Už z dálky slyším Nickiho i jeho tátu. Dělají takový rámus, že by si je někdo mohl snadno splést se skupinkou dětí ze školky, ale já už je znám.

„Hej, no počkej.“

„Hned tě chytnu.“

„Z cesty, teď jsem na řadě já.“

A pak se ozve nezaměnitelné: „Ošklivý otec očividně opakovaně odporuje.“ Tohle může být jen jediný člověk na světě: Nicki. Miluje totiž aliterace. Na základní škole jsme dělali aliterace vždycky v hodinách němčiny, abychom se rychleji naučili abecedu. Naše paní učitelka Wolterová nám zadala nějaké počáteční písmeno a my jsme museli vymyslet co nejvíce slov, která na tohle písmeno začínala. Příšerně mě to nudilo, už hraní na jméno – město – zvíře – věc mi připadalo odjakživa příšerné, ale Nicky byl okamžitě nadšený. Nezůstával dlouho u slov, brzo vytvářel rovnou celé věty se slovy na stejná počáteční písmena, někdy tímhle způsobem vyprávěl celé příběhy a šel nám tím příšerně na nervy. A tak je to dodneška.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nahoře bez.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.