Přeložila Dominika Křesťanová

THE NEW WILDERNESS

Copyright c 2020 by Diane Cook

Translation c Dominika Křesťanová, 2022

ISBN 978-80-207-2088-7

Pro mou matku Lindu a dceru Cazadoru.

A pro Jorga.

… jsem rád, že nebudu mladý bez divočiny, v níž bych si mládí užíval. K čemu je třeba čtyřicet svobod bez prázdného místa na mapě?

– Aldo Leopold

Dostaňte mě odsud, dostaňte mě odsud, Nenávidím to tady, dostaňte mě odsud

– Alex Chilton

První část
Balada o Beatrici

Když z Bey dítě vyklouzlo, mělo barvu jako podlitina. Pupeční šňůru Bea někde mezi nimi přepálila, odmotala ji děvčátku z tenkého krčku, a i když věděla, že to k ničemu nebude, vzala holčičku do dlaní, poklepala jí na měkký hrudníček a několikrát mělce dýchla do kluzké pusinky.

Charakteristické cvrkání okolních kobylek zesílilo. Žár Beu bodal do kůže. Na zádech a obličeji jí zasychal pot. Slunce se přehouplo přes nejvyšší bod a co nevidět, rychleji, než by se patřilo, zase zapadne. Z místa, kde Bea klečela, viděla Údolí se všemi tajnými travinami a pelyňkem. V dálce osamělé stolové hory a o něco blíž kalové kupy, které připomínaly mohyly označující cestu někam. Na obzoru se ostře a bíle rýsovala sopečná kaldera. Bea rozryla tvrdou půdu klackem, pak kamenem a nakonec ji vyhloubila a uhladila rukama. Dovnitř uložila placentu. Pak holčičku. Díra byla mělká a bříško miminka z ní vykukovalo. Na tělíčko ještě mokré po porodu se lepil hrubý písek a drobounká zlatá poupata, která se pod pražícím sluncem drolila ze stonků. Posypala děťátku čelo ještě trochou prachu a z jelenicové brašny vytáhla několik suchých zelených listů a rozprostřela je po tělíčku. Z okolního pelyňku olámala rozeklané větvičky a nakladla je na nafouklé bříško a absurdně droboučká ramínka. Z děťátka se stala nepravidelná hromádka rostlinné zeleně, rezavě rudé krve a matně fialové mapy žil pod tenkou mokrou pokožkou. Teď už se sem stahovala i zvířata, vedená instinktem. Smršť kondorů sestoupila na obloze níž, jako by chtěli zkontrolovat, jak celá záležitost postupuje, a pak se na proudu teplého vzduchu vrátili vzhůru. Slyšela měkce našlapovat kojoty. Proplétali se mezi rozkvetlým pelyňkem. V zubatě vrženém stínu se objevila matka a tři hubená mláďata. Bea slyšela, jak jim při netečném zívání občas unikne zakníknutí. Tihle si počkají.

Zvedl se větřík a Bea se nadechla prašného horka. Zastesklo se jí po nehybném pachu nemocničního pokoje, kde porodila Agnes, dneska to muselo být už nějakých osm let. Jak se jí kousavá košile napínala přes prsa a chumlala se, když se chtěla přetočit na bok. Jak jí kolem boků províval chladný vzduch, i mezi nohama, kam soustředěně hleděli doktoři a sestry, jak zkusmo sahali dovnitř a nakonec z ní Agnes vytáhli. Byl to příšerný pocit. Cítila se obnažená, využitá, připadala si jako zvíře. Kdežto tady byl jen prach a horký vzduch. Tady musela jednou rukou navádět drobné tělíčko – byla těhotná pět měsíců? Šest? Sedm? – z těla ven a druhou odrážet nálet straky. Od začátku si to chtěla odbýt o samotě. Ale co by teď dala za ohledávající ruku v rukavici, zatuchlý recirkulovaný vzduch, bzučící přístroje a čisté prostěradlo pod sebou namísto pouštního prachu. Za trochu sterilního pohodlí.

Co by dala za svou matku.

Zasyčela na kojoty. „Vypadněte,“ řekla a hodila po nich hrst hlíny a kamínků. Ale zvířata jen stáhla uši, matka se posadila na zadek, mláďata jí dorážela na čenich a ona se po nich podrážděně oháněla. Nejspíš se odplížila od zbytku smečky, aby dětem opatřila něco navíc, nebo aby je naučila, jak získat potravu, jak přežít. To matky dělávají.

Bea odehnala děťátku mouchu z očí. Zprvu se dívaly překvapeně, že to nedopadlo, jak mělo, ale teď jí připadaly vyčítavé. Bea to dítě nechtěla, to byla pravda. Tady ne. Nebylo správné přivádět ho do tohohle světa. Od začátku ji tenhle pocit neopouštěl. Co když holčička její strach vycítila a umřela proto, že o ni matka nestála?

Sevřelo se jí hrdlo. „Takhle je to nejlepší,“ řekla děťátku. Holčičce potemněly oči, jak po obloze nad nimi propluly mraky. Při jednom nočním pochodu, v dobách, kdy ještě měla baterku a zásobu baterií, takže si mohla svítit, zahlédla v jejím paprsku zablesknout dvě oči. Tleskla, aby je vyplašila, ale oči se jen svezly níž. Zvíře bylo vysoké a teď se krčilo, možná sedělo. Bea se bála, že ji sleduje. Rozbušilo se jí srdce a čekala studený děs, jaký už tou dobou několikrát zažila. Pocit bytostného nebezpečí.

Ale ten se nedostavil. Popošla blíž. Oči se znovu sklonily níž, prosebně, jako pes poslušný pánova rozkazu. Musela se přiblížit ještě víc, než zjistila, že je to laň – svažující se hřbet, špičaté uši, rezignované škubnutí ocasem. Vtom Bea uviděla ve světle ještě další oko, očičko, které se na ni nedívalo, ale nejistě se chvělo. Laň se zvedla a po ní se potácivě postavilo i to chvějící se očko. Byl to maličký lesknoucí se koloušek na tenounkých roztřesených nožkách. Bea byla nevědomky svědkem porodu. Tichého, ve tmě. Bea se k matce připlížila jako dravec. A ta nemohla v tu chvíli dělat nic jiného než sklonit hlavu, jako by prosila o život. Dneska, v nepředvídatelných dnech plných surové, holé snahy o přežití zbývalo jen pár věcí, kterých si Bea dovolila litovat. Přála si ale, aby šla tehdy v noci jinou cestou, aby ve světle nezahlédla jejich oči, protože pak by laň v klidu porodila, otřela se o kolouška čenichem a olízala ho do čista, měla by možnost dopřát svému děťátku první ničím nerušenou noc, než nastane pracné přežívání. Místo toho se laň odbelhala do tmy, vyčerpaná, a koloušek zmateně klopýtal za ní – to byl začátek jejich společného života. Právě proto už před pár dny, když přestala vnímat kopání, záškuby a třepotání a pochopila, že děťátko umřelo, hned věděla, že chce být během porodu sama. Bude to jejich jediná společná chvíle. Nechtěla se o ni dělit. Nechtěla, aby někdo viděl soukromou, složitou podobu jejího truchlení.

Zadívala se na kojotí matku. „Ty to chápeš, viď?“ Kojotice netrpělivě přešlápla a olízla si žluté zuby.

Z nevysokého hřebene v dálce, nejspíš předhůří dalších předhůří, která je čekají, zaslechla neradostné zavytí; nějaký pozorný vlk zahlédl mrchožrouty a hlásil kořist.

Musela jít. Slunce zapadalo. A teď už věděli i vlci. Už nějakou chvíli sledovala, jak se její stín dlouží a tenčí, pohled, ze kterého na ni vždycky padal smutek, jako by viděla samu sebe umírat hlady. Vstala, protáhla si kolena umazaná od písku, setřela poušť z kůže a otrhané haleny. Připadala si směšně, že se pokoušela oživit něco, o čem věděla, že je mrtvé. Pomyslela na divočinu a na to, jak z ní sedřela všechnu přecitlivělost. Nikomu o téhle chvíli neřekne. Ani Glenovi, který, jak se dohadovala, toužil po vlastním dítěti víc, než byl ochotný přiznat. Neřekne to ani Agnes, i když ta nejspíš bude chtít vědět, jak je to s tou sestřičkou, co se nakonec neobjevila, bude chtít pochopit matčiny tajnosti. Ne, zůstane u stručného vysvětlení. Děťátko nepřežilo. Jako tolik jiných. Jde se dál.

Obrátila se bez dalšího pohledu na holčičku, které chtěla dát jméno Madeline. Tvrdě nakopla kojotí matku přímo do vystouplých žeber. Fena vyjekla, stáhla se, pak zavrčela, ale měla na práci naléhavější věci než se vyrovnávat s člověčí urážkou.

Bea za zády slyšela zvuky potyčky a kníkání. A i když projevy stoupajícího psího vzrušení připomínaly pláč novorozence, věděla, že je to jen hlas hladu.

Nezaměnitelný stín pěšinky vedl k tábořišti. Nedalo se dost dobře poznat, jestli byla přímo dílem Společenství, jestli si tu vyšlapala stezku zvířata, nebo jestli byla pozůstatkem všeho, čím tahle půda byla před vznikem státu Divočina. Možná ji prošlapala sama Bea. Chodila na tohle místo, kdykoli měla příležitost, pokaždé když táhli Údolím. Právě proto ho pro Madeline vybrala. Pohled na něj měl jakýsi zvláštní půvab. Působilo jako utajené údolíčko. Prohlubeň svěže zelené trávy a drsných křovin byla o něco níž než okolí, takže se odsud rozprostíral tajný výhled na obzor a tmavomodrý hrb hor. Celá krajina v dohledu tvořila mozaiku rozmlžených, tlumených barev. Bylo tu hezky, klidně a útulně, říkala si Bea. Místo, odkud se jednomu nechtělo. Znovu pocítila letmou úlevu, že Madeline uložila tady, místo aby s ní musela čelit neznámému kraji, matka, která si nevěří, že situaci zvládne jaksepatří.

Z tábořiště slyšela hlasy ostatních. Nesly se plochou, pustou krajinou a dopadaly jí k nohám. Nechtělo se jí vracet se k nim, k jejich otázkám nebo, což by možná bylo ještě horší, k jejich mlčení. Změnila směr a začala se po kamenech drápat k mělké jeskyni, kam se její rodina s oblibou uchylovala. K jejich tajnému hřadu. Viděla nad sebou svého manžela Glena a dcerku Agnes, klečeli v hlíně a čekali na ni.

Bea viděla, jak Glen soustředěně vraští čelo, když za stopku otáčí jakýsi lístek, prohlíží ho ze všech úhlů, ukazuje Agnes cosi na jeho zelené páteři a upozorňuje ji na nějaký pozoruhodný detail jinak běžného tvaru. Oba se nad lístkem sklonili níž, jako by jim svěřoval tajemství, a tváře se jim rozzářily radostí.

Když ji Glen zahlédl, gestem jí naznačil, ať jde k nim. Agnes udělala to samé, široké neohrabané máchnutí rukou doprovázené úsměvem s nedávno narušenou řádkou zubů, jak si jeden urazila o kámen. Proč to nemohl být mléčný zub? napadlo Beu, když s dceřinou hlavou v dlaních zkoumala rozsah škody pod lesklým, krvavým rtem. Agnes tiše držela, ani se nehnula, a špínou na tváři se prodírala jediná slza, která jí vyklouzla z oka. Jen podle toho Bea poznala, že s ní nehoda otřásla. Agnes byla jako zvíře, strach ji zmrazil a v nebezpečí se dávala na útěk. Bea byla přesvědčená, že jak Agnes poroste, změní se to. Možná už si nebude připadat tolik jako kořist, spíš jako predátor. Vycítila to z něčeho v dívčině úsměvu, z jakéhosi nesdělitelného vědomí. Byl to úsměv holčičky, která čeká, až přijde její čas.

„Tohle je olše,“ říkal právě Glen, když k nim Bea dorazila. Vzal ji za ruku, lehce ji políbil a držel v dlani, dokud ji sama nestáhla. Všimla si, jak zabloudil pohledem k jejímu břichu a trhl sebou. Předem připravil do nahrubo vyhloubené dřevěné mísy horkou vodu, ale ta mezitím zchladla na teplotu vzduchu. Bea si dřepla kousek od nich, zvedla halenu a roztáhla kolena. Rukama si šplíchala vodu pod sukni a jemně se omývala mezi nohama, všechny ty vytahané, zplihlé záhyby, potřísněná stehna. Všechno ji bolelo, ale natržená nebyla, to poznala.

Agnes se posadila do stejné pozice, tenké pulčí nohy rozcapené, a s pohledem upřeným na Beu na sebe cákala imaginární vodu. Zdálo se, že se snaží nedívat tam, kde ještě nedávno bylo miminko.

Agnes byla v jakémsi stadiu nápodoby. Bea ho znala od zvířat. Znala ho od jiných dětí. Ale u Agnes ji něčím odzbrojovalo.

Ještě donedávna dceři rozuměla. Zhruba v době, kdy listí naposledy změnilo barvu, se jí Agnes odcizila. Netušila, jestli je tenhle nesoulad něco, čím rodiče běžně procházejí, co se mezi matkami a dcerami stává, nebo jestli je to nějaká zvláštní zkouška, kterou musí obě přetrpět. Tady venku pro ni nebylo snadné něco odbýt jako „prostě normální“, protože na jejich současném životě nebylo normálního vůbec nic. Chovala se Agnes tak, jak je v jejím věku obvyklé, nebo si snad myslela, že je vlk?

Před nedávnem bylo Agnes osm let, ale nevěděla to. Přestali narozeniny sledovat, protože už nesledovali ani dny. Bea si ale všimla zvláštních kvítků, když sem přišli. Tehdy bylo Agnes čerstvě pět. Kalendář ukazoval duben. Během prvních dnů pochodu si Bea všimla pláně fialek. Když uviděla fialky znovu, dalo se soudit, že uplynul rok – zažili letní žár, viděli, jak se listí zbarvuje a třásli se v zasněžených horách. Sníh už zmizel. Až dosud viděla fialky čtyřikrát. Čtvery narozeniny. Odhadovala, že Agnesiny osmé narozeniny musely být někdy v době od minulého úplňku, kdy u posledního tábořiště zahlédla mezi trávou fialky. Když sem na začátku přišli, byla Agnes tak nemocná, že Bea skoro nedoufala, že se s ní příštích fialek dočká. Ale teď tu byly a Agnes se proháněla mezi nimi.

Bea zalezla až dozadu do mělké jeskyně. Zpoza balvanu, z dolíku, který vyhloubila, když tu tábořili poprvé, vytáhla ozdobný polštářek a časopis o designu a architektuře, kde se psalo o jedné z jejích bytových úprav. Byl to celonárodní časopis a tenhle článek znamenal v její kariéře zásadní obrat, i když záhy po jeho vydání odešla do Divočiny. Tohle byly tajné poklady, které propašovala z Města, a protože je nechtěla vláčet s sebou, aby se jí ostatní neposmívali a aby je nevystavovala rozmarům počasí, radši je schovala, ačkoli tím hrubě porušila pravidla jasně stanovená Příručkou. Když procházeli Údolím, což bylo každý rok několikrát, vyhrabala svoje poklady a aspoň na chvíli si připadala trochu víc sama sebou.

Posadila se vedle Glena a objala polštářek. Pak začala listovat stránkami a vzpomínala, jaké řešení kde zvolila a proč. Vzpomínala, jaké to bylo mít domov.

„Kdyby to našli správci, máme průšvih,“ poznamenal Glen jako vždycky, když svoje poklady vytáhla na světlo. Vždycky bral pravidla hrozně vážně.

Zamračila se. „Co by asi tak mohli udělat? Vyhodit nás kvůli polštáři?“

„Kdoví.“ Glen pokrčil rameny.

„Jen klid,“ řekla. „Nikdy to nenajdou. A já ty věci potřebuju.

Potřebuju si připomenout, co to je polštář.“

„Já ti nejsem jako polštář dost dobrý?“ Znělo to neskutečně mile.

Bea se na něj podívala. Byl kost a kůže. Oba byli kost a kůže. Dokonce i břicho, které ani s miminkem nijak zvlášť nevystupovalo, jako by se v tu ránu propadlo. Když ke Glenovi zvedla pohled, maličko, zlomeně se na ni usmál. Přikývla. I on přikývl. Pak se zadíval na Agnes a předvedl dlouhé, hlasité, malátné zívnutí. Vzápětí zívla i ona a doširoka, se zaťatými pěstmi se protáhla.

„Zítra nás čeká velký den,“ poznamenal. „Vyrážíme k Prostřední stanici. A cestou budeme překonávat tvou oblíbenou řeku.“

„Můžeme ji přeplavat?“ zeptala se Agnes.

„To si piš, nějak se přes ni dostat musíme.“

„Kdy tam budeme?“

„Nejspíš za pár dnů.“

„Kolik je pár?“

Glen pokrčil rameny. „Pět? Deset? Několik?“

Agnes si nespokojeně odfrkla. „To není žádná odpověď!“

Glen do ní šťouchl a zasmál se. „Až tam budem, tak tam budem.“ Když se mračila, vypadala Agnes stejně jako Bea.

„Máme všechno sbalené?“ zeptala se Bea.

„Skoro všechno. Nedělej si starosti.“

Bea se sklonila k polštáři v klíně a pevně ho sevřela. Byl navlhlý a trpce páchl, ale nevšímala si toho. Zabořila do něj obličej a představila si, jak zahrnuje láskou svoje maličké děťátko. S povzdechem zvedla hlavu.

Agnes ji sledovala, objímala vzduch, jako by měla svůj vlastní polštář, nebo možná svoje vlastní miminko, a na rtech jí pohrával tentýž smutný úsměv, jaký měla nepochybně i Bea.

Rušný, houkáním a křikem zvučící večer zvolna utichal, když jím procházeli.

Hrstka dalších členů Společenství ještě seděla v tábořišti u ohně, ale většina už tiše oddechovala v kruhu, kde všichni spali. Bea s Glenem vklouzli pod losí kůži, která jim sloužila za postel. Agnes se jim jako vždycky uvelebila u nohou. Její dlaň obtočila Bee kotník jako šlahoun vinné révy.

„Možná budou na Stanici nějaké šikovné balíčky,“ zamumlal Glen. „Třeba dobrá čokoláda nebo něco podobného.“

Hmmm, udělala Bea, ale vlastně už tyhle věci nemohla jíst, dělalo se jí z nich špatně, tělo se neumělo vyrovnat s něčím, po čem se v tom starém životě mohlo utlouct.

Přála by si, aby Glen místo o čokoládě poznamenal něco o děťátku, které právě pohřbila. Nebo si aspoň myslela, že si to přeje. Co by na to řekla? Těžko mohla přijít s něčím, co by beztak nevěděl. Opravdu o tom chtěla mluvit? Ne, nechtěla. A on věděl i tohle.

Podívala se na něj a v záři ohně zahlédla po jeho tváři přeletět naději. Glen věděl, že tenhle neklid žádná čokoláda neutiší, ale možná by zmínka o ní mohla způsobit to, co se od čokolády obecně očekává. Uvelebila se mu do náruče. „Čokoláda by byla prima,“ zalhala.

Všude kolem Bea slyšela, jak se divočina ukládá ke spaní. Sýček králičí houkal a něco jiného zavřísklo, mezi oblohou a hvězdami se míhaly stíny nočních letců. Táborák se uspával vlastním syčením a Bea slyšela, jak poslední ze Společenství opatrně, naslepo tápají od ohně ke svým lůžkům a zaléhají.

„Dobrou noc vespolek,“ řekl někdo.

Na kotníku Bea cítila tepání krve v horké dlani, kterou ji Agnes svírala. Sladila nádechy a výdechy s jejím rytmem a myšlenky se jí ustálily. Mám dceru, pomyslela si, na nějaké hloubání není čas. Někdo ji potřeboval, teď a tady. Umínila si, že se z toho dostane co nejrychleji. Chtěla. Musela. Takhle teď žili.

Řeka 9 se rychle hnala a vzdouvala se v korytu tak, že Společenstvu připadala jako úplně jiný tok než ten, který dobře znali. Natolik jiný, že se znovu zahleděli do mapy a pokoušeli se přiřadit její symboly k tomu, co teď viděli před sebou, a tomu, co jim paměť tvrdošíjně podsouvala jako správné. Od chvíle, kdy do státu Divočina přišli poprvé, přešli tuhle řeku nesčetněkrát. A podle toho, jakou ji potkali na jiných místech, ji dokonce pokládali za líný tok, který se v těsných smyčkách klikatí sem tam mezi skalami a hlínou od úpatí hor přes pláň zarostlou pelyňkem. Měli své obvyklé místo, kde se brodili na druhou stranu, a připadalo jim bezpečné, pokud může být přechod řeky bezpečný. Teď to ale vypadalo, že se břeh po některé bouři změnil a ostrůvek, kde na sebe čekali před pokračováním na druhou stranu, byl pod vodou. Bylo to ohromně užitečné místo. Teď ale bylo to tam a nedalo se dost dobře rozeznat, kde přesně se jejich brod nachází. Možná koryto přetvořila ta samá bouře, která je od minulého léta držela na opačné straně hory.

Jeden po druhém, děti nakonec, se spouštěli po úzké římse na téměř neexistující břeh bující zelení, barvou, která byla k nalezení prakticky pouze u vody. Tráva, mechy, úporné stromky tak tenoučké, že by se daly zlomit mezi prsty, s chvějícími se mléčně zelenými jarními lístečky. Shora dolů si v řetězu posílali pokrývky, váčky s uzeným a sušeným masem, pemikanem, nasbíranými piniovými oříšky, vzácnými žaludy, divokou rýží, pšenicí jednozrnkou, hrstkou plané cibule, rozložený přístřešek na uzení, brašny s osobními věcmi, lovecké luky a šípy, pytel s vydlabanými dřevěnými miskami a kousky dřeva a kamenů, které sloužily jako kuchyňské náčiní, drahocennou krabici drahocenných nožů, Knihovak, Litinu, Příručku a pytle s odpadky, které na stanici předají správcům a ti je zváží a zlikvidují.

Ve vodě poskakoval a otáčel se kmen stromu, holý, bez kůry a větví. V nejbližším okolí stromy nebyly, takže musel připlout z podhůří, stržený tak daleko nezvykle silným proudem. V línější řece, dokonce i v línějším úseku téhle řeky, by nejspíš uvízl mnohem výš po proudu v nějakém víru, nebo by ho voda dostrkala až na břeh. Teď ale byl tady a otáčel se v peřejích. V peřejích, kterých si při předchozích cestách nikdy nevšimli, protože voda byla mělká a bílé hřebínky přeskakovaly říční balvany jen jako tenká čapka. Sledovali, jak se další kláda vymrštila a podélně převrátila, a pak Caroline prvním váhavým krůčkem vešla do vody.

Caroline byla při brodění řek jejich průzkumnice. Byla z nich na nohou nejstabilnější. Měla nejnižší těžiště. Prsty na nohou se uměla zachytit jako těmi na rukou. Byly to krásné prsty a byla škoda všech těch let, které ve Městě strávily natěsnané v botách. Caroline navíc rozuměla chování vody líp než kdo jiný. Dokázala najít logiku ve věcech, které působily nepředvídatelně.

„Tak do toho,“ houkla do burácení vln. Nohama pevně stála v prvních třiceti centimetrech vody, zkoumala sílu proudu a zvažovala, jestli pokračovat. „Provaz.“

Carl a Juan jí podali konec lana a ona si ho uvázala kolem těla. Podobnou smyčku si stáhli kolem pasu i oni dva, Juan vpředu, Carl vzadu, a chytili provaz před sebou. Děti a ostatní dospělí se od nich drželi, jak nejdál mohli.

Zkoušeli se už přebrodit na jednom nebo dvou jiných místech, ale Caroline se pokaždé vrátila, jednou do půli lýtek ve vodě, podruhé po pás. „Moc hluboko,“ „Moc prudké,“ nebo „Vidíte tu hranu? Někde je tam pod vodou díra, stáhlo by nás to ke dnu.“ Na tomhle, třetím místě se Caroline dobrodila doprostředka.

Ze břehu to vypadalo slibně. Zastavila se a maličko naklonila hlavu do strany, jako když kojot naslouchá volání divočiny – přítel, nebo nepřítel, přítel, nebo nepřítel. Dlaně se pozvedly nad hřebínky vln, které se jí tříštily o tělo a pak se znovu spojily. Caroline otočila hlavu jejich směrem, po ní následovala ramena a ruka se začínala zvedat dlaní vzhůru, užuž připravená dát signál. Otevřela ústa a chtěla něco říct, ale v tu chvíli se v místě, kde stála, vynořila špice klády. Následovala děsivá rána, šplouchnutí… a Caroline byla ta tam.

Vzápětí řeka škubla provazem, prudká jak probuzený medvěd, a strhla pod hladinu i Juana. Pokoušel se zapřít patami. Řval bolestí, protože provaz se mu v pase zařezával do těla. Carl se snažil přitahovat svou část provazu, ne snad, aby mu pomohl, ale aby se vyhnul mukám, která zažíval Juan.

Bea stála mezi ostatními opodál, ruce zaťaté do Agnesiných ramen. Vzpomněla si, jak kdysi dávno vždycky stavěli k mužům kotvícím provazy někoho s nožem, aby v případě, že se stane něco podobného, provaz přeřízl. Ale nikdy se nic nestalo a Carl s Juanem byli přesvědčení, že jsou natolik silní, aby podobnou pohromu zvládli. A navíc nikdo nijak nestál o to být člověkem, který provaz přeřízne. U každé řeky se nicméně pokaždé znovu a znovu dohadovali, jestli je přeřezávač potřeba, nebo ne. Když nevyhnutelně došli k rozhodnutí, že by ho měli mít, nikdo se dobrovolně nehlásil, takže museli losovat a ten, kdo prohrál, celou dobu trnul strachy. Když se ale nikdy nic nestalo, začaly se jim všechny ty starosti a zdržování zajídat. Nakonec tedy došli k rozhodnutí, a nebylo to nijak dávno, že žádného přeřezávače nebudou nadále vyžadovat.

Evidentně to bylo špatné rozhodnutí.

Bea skokem popadla Carlův osobní nůž připnutý na opasku, vrhla se dopředu a přeřízla lano těsně před Juanem. Ten se zhroutil na břeh a řičel úlevou. Carl zaklel, když ho setrvačnost vymrštila mezi ostatní, a v příští chvíli se všichni jeden přes druhého váleli v býlí. Caroline, zřejmě pořád opásanou provazem a s největší pravděpodobností mrtvou, unášel divoký proud.

Carl se vydrápal na nohy. „Proč jsi to udělala?“ zaječel.

„Musela jsem.“ Bea mu zastrčila nůž zpátky do pouzdra na opasku.

„Ale já ho držel. Já ho kurva držel.“

„Ne, nedržel.“

„Držel.“

„Ne, nedržel.“

„Bylo to naše nejlepší lano.“

„Máme jiná.“

„Taková ne. Tohle bylo lano do řeky!“

„Seženeme si jiné.“

„Kde?“ vykřikl Carl. Teatrálním gestem se chytil za vlasy a rozhlížel se po pusté Divočině sem tam. Emoce ale byla skutečná – Carl soptil.

Bea neodpověděla. Třeba se jí povede správce uprosit, aby jim dal něco stejně dobrého, dlouhého a tlustého. Ale slibovat to nebude. Všimla si, že ačkoli se ke Carlovi nikdo nepřidal, jí se také nezastali. Každý měl najednou plno práce s nějakým nesmyslem – prohrabávali se ve svém váčku, vybírali si navzájem cosi z vlasů, jedli mravence – a pak už bylo na reakci pozdě. Jedině Agnes všemu přihlížela znepokojivě neutrálním pohledem.

Bea pomohla Juanovi na nohy a doktor Harold se přihnal s mastičkou na odřeniny po laně na jeho dlaních a v pase. Ne že by nějak zvlášť pomohla. Žádná z doktorových mastiček moc nepomáhala.

Debra a Val běžely po břehu a sledovaly, jestli se Caroline nevynoří. A vynořila, o pár set metrů níž po proudu, s vlasy zapletenými do větví jiného kmene, tváří ponořenou pod hladinu a bezvládným tělem. Kláda i tělo se na okamžik na něčem zadrhly, a vzápětí uháněly dál. Lano se už nedalo zachránit. A Caroline nebylo pomoci.

Chvíli přeskupovali pořadí, napili se vody, nechali kolovat váček se sušeným masem. Debra řekla o Caroline pár hezkých slov a dodala, že jako průzkumnice řek byla pro jejich přežití nepostradatelná a bude jim scházet. „Naučila mě toho o vodě hrozně moc,“ uzavřela. Vypadala otřeseně, byly si s Caroline blízké. Bea se rozhlédla po okolních tvářích a snažila se odhadnout jejich pocity. Jí samé připadala Caroline odtažitá, měla dojem, že nedává svoje pocity najevo. Netrpělivě se kousala do kloubu prstu a čekala, až skončí chvíle ticha, jejich obvyklý rituál.

Když bylo po všem, rozpoutala se debata o tom, co chtěla Caroline udělat. Otočila se k nim a otevřela ústa, aby jim o přechodu řeky něco pověděla. Ale co? Když těsně před tím, než ji kláda srazila, zvedla ruku, hodlala ukázat palcem nahoru, nebo dolů? Jak se tvářila, než se jí tvář sešklebila leknutím a bolestí? Nakonec se shodli na tom, že tohle místo je na přechod pořád nejslibnější, bez ohledu na ztrátu průzkumnice. Její místo zaujal Juan a kurážně vyrazil do proudu bez lana. Kousek před prostředkem se otočil a ukázal jim zdvižený palec. Jeden za druhým se v řadě opatrně šourali za ním a děti na zádech dospělých se držely jako o život. Ukázalo se, že to skutečně bylo dobré místo a že nebýt nehody s kládou, dostali by se všichni na druhou stranu úplně snadno. Chudák Caroline. Měla smůlu, usoudila Bea.

Jakmile byly děti na druhém břehu, postavili se dospělí do řeky a v řetězu si předávali těžké a neskladné věci, Příručku, Litinu, Knihovak, odpadky, lůžkoviny, rozložený přístřešek na uzení, váčky s potravinami, dřevěné misky a špalíky kuchyňského náčiní, a po nich všechny osobní vaky, jednu věc po druhé, z jednoho břehu na druhý. Všechno vybavení si pak bez otálení vysadili na záda, přivázali a upevnili, a vydali se na cestu. Slunce je ve chvilce usušilo. Plivali uschlé bahno, které vířili při každém kroku. Lepilo se jim v prašné, kluzké vrstvě na kůži. S jednou dírkou zmáčknutou vystřelovali do prachu smrkance a pelyňková pláň, přes kterou se vlekli, se kolem nich prostírala jako moře.

Když jim cestu začal osvětlovat měsíc, zastavili se ke spánku. Rozdělali nevelký ohýnek a rozložili se na zem kolem něj. Nikdo nerozbaloval kůže, nerozprostíral kožešiny. Nestálo to za to. Za svítání vyrazí dál. Dělali to tak vždycky, když se chtěli přesunout rychle.

Na obzoru Bea zahlédla tečičku venkovního světla ozařujícího Prostřední stanici. Byli blízko.

„Jeden krátký příběh, nebo dva,“ zívl Juan a spustil jednu ze svých oblíbených bajek z knihy, kterou dřív nosili v Knihovaku, ale před nedávnem ji odnesla přívalová vlna. Všechny příběhy si už vyprávěli tolikrát, že je uměli nazpaměť.

Děti ležely jako malé hromádky kolem ohně a spaly. S výjimkou Agnes, která trvala na tom, že by jako nejstarší dítě ve Společenství měla zůstat vzhůru s dospělými a upozorňovat na rozhodnutí, která by mohla mít dopad na ty nejmenší. Žádné takové rozhodnutí nikdy u nočního ohně nepadlo. Agnes prostě bavilo zůstávat vzhůru. Bea se s ní nehádala. Dcerčina neposednost jí dělala radost. Měla v živé paměti dobu, kdy byla Agnes křehká, stonavá holčička tak slabá, že neudržela otevřené oči.

Bea si dřepla vedle Glena a ten od práce něco zavrčel.

„Jak ti ty šípy jdou?“ zeptala se a šťouchla ho do ramene.

„Hlavice šípů,“ zamumlal. „Dobře.“ Byl duchem nepřítomný, snažil se o co nejlepší hrot. Nakoukla mu přes rameno. Budou k ničemu. Přitesá je až moc. Bea se povzbudivě usmála. Glen byl mizerný lovec. Věděl to a ona věděla, jak ho to mrzí. Skutečným lovcem Společenství byl Carl, většinu masa jim opatřoval on. Glen se proto aspoň snažil zvládnout výrobu nástrojů, chtěl být užitečný v oblasti, o které vždycky snil. Carl samozřejmě vynikal i v přitesávání šípových hlavic, a Společenství jich tudíž mělo dost a dost. To ale nehodlala Glenovi připomínat.

Sledovala, jak Glen zoufale, soustředěně vraští čelo. Bez ohledu na vlastní nedostatky si to tady ohromně užíval. Jako malý nečetl nic než knížky o životě primitivních národů. V podstatě ho nikdy nezajímalo nic jiného než příběhy jeskynních lidí, které si pamatoval z dětství. Dnes byl profesorem, odborníkem na vývoj lidstva od prvních vzpřímených kroků po první kolo. Rozuměl nejzákladnější podstatě lidství i tomu, jak a proč nastal rozvoj civilizace. Když ale došlo na skutečný život v primitivních podmínkách, byl překvapivě neschopný.

Poznali se už ve Městě. Bea tehdy dostala zakázku na zařízení univerzitního bytu, kam se Glen nastěhoval po rozpadu svého prvního manželství. Zarazilo ji, jak je byt rozlehlý, a domyslela si z toho, že Glen musí na Univerzitě platit za důležitou osobu. Když mu ukazovala vzorky a probírali umístění jednotlivých kusů, vysvětloval jí původ každého předmětu, který pro jeho domov vybrala. Její práci to dodávalo důležitost, připadala si jako správkyně historie a účelnosti. Vzali se. K Agnes se choval otcovsky, ačkoli její skutečný otec byl dělník, který přijel na víkendovou dovolenku z rozlehlé Výrobní zóny za Městem. Bee muži na dovolence vyhovovali, protože měli šikovné ruce a nezůstávali dlouho, a jí se zamlouval život, jaký vedla, a její práce. A Agnes milovala celým srdcem, ačkoli jí mateřství připadalo jako těžký kabát, který musí nosit den co den, bez ohledu na počasí.

Glen byl příjemná změna. Objevil se v pravý čas, kdy na něj byla připravená. Už tehdy doufala, že jí nějak nečekaně změní život, ale nikdy ji ani ve snu nenapadlo, jak zásadní změna to bude.

To on věděl o výzkumu zaměřeném na vyslání lidí do státu Divočina. Když se situace ve Městě zhoršila a Agnesin zdravotní stav se, stejně jako stav mnoha dalších dětí, prudce propadl, sám se nabídl, že vědcům pomůže – výměnou za tři místa: pro sebe, pro Beu a pro Agnes. Jak Bea správně tušila, Glen byl na Univerzitě důležitý a vědci s jeho návrhem ochotně souhlasili.

I tak trvalo skoro rok, než skončily přípravné práce a než se dočkali povolení vysadit lidi do míst, která byla v podstatě útočištěm divoké přírody, poslední nedotčenou oblastí, a než sehnali potřebné finance a vybrali další účastníky. Původní požadavek zněl na dvacet kvalifikovaných dobrovolníků se znalostí flory, fauny, biologie a meteorologie. Na skutečného doktora nebo zdravotníka, ne jen amatérského bylinkáře. Ani kuchař by nebyl od věci, ale nakonec jim nezbylo než doplnit skupinku lidmi, kteří byli prostě ochotní do toho jít. Znělo to nebezpečně, říkali všichni. Bylo to nebezpečné. Bylo to něco nepříjemně nepoznaného. Extrémní nápad s ještě extrémnější realizací. Extrémnější než sebevražda, jak Bee tvrdila jedna matka z její budovy. Rozhodovali se pod tlakem. A Agnes na tom byla čím dál hůř.

Když Bea v té době držela spící dceru v náruči, občas ji napadalo, co si počne, jestli Glenův plán nevyjde, nebo vyjde příliš pozdě. Jiná možnost, jak Agnes zachránit, ji nenapadala. Léky už zdaleka neměly potřebnou sílu. Každé zakašlání růžovělo krví. „Tomuhle dítěti,“ prohlásila lékařka smutně, „by prospěla změna vzduchu.“ Jenže žádný jiný vzduch nebyl k dispozici, takže doporučila paliativní péči a Bee nezbylo než spoléhat na Glena a ten jeho praštěný nápad. Ke konci čekání, těsně předtím, než dostali povolení – nikdy o tom nikomu neřekla a neřekne –, už začínala myslet dopředu, na život bez Agnes. Začínala se loučit. Dojít až sem byla obrovská úleva. A pak najednou projekt i dvacetičlennou skupinu schválili, a protože na přípravy skoro nebyl čas, najednou si zkoušeli armádní výstroj, obcházeli doktory, poskytovali vzorky moči, absolvovali přijímací pohovory, balili si osobní věci, vyřizovali, co bylo třeba vyřídit, a pak beze všech ovací vyrazili. Bea byla nečekaným obratem a změnou vyvedená z míry, nechtělo se jí věřit, že je to všechno skutečné, pochybovala, ještě když je v Divočině zastihly první studené noci a jí najednou nezbylo než chránit Agnes docela novým způsobem.

Působilo to jako nějaká hra, i ten první večer, kdy slunce zapadlo dřív, než stihli rozdělat oheň. I tehdy, když se jim žaludek kroutil z hrubého jídla a brzy nato z nedostatku jakéhokoli jídla. I tehdy, když jejich tábor poprvé vyplenil hladový medvěd. Pak zahynul první člověk, na podchlazení. Po něm další, když špatně určil houbu. A další na rány způsobené pumou. Následovala nehoda při šplhání po skalách. Jako by se schovali ve skříni před jednou příšerou a zjistili, že se mezi ramínky skrývá další netvor s vytasenými drápy. Tady přece nemůžou vydržet, nebo ano? Nevypadalo to reálně. Spíš jako nějaký krutý trik.

Představovala si, že ji Glen kdykoli může vzít za zápěstí, otočit čelem vzad a odvést ji i Agnes k hraničnímu plotu, zpátky do civilizace. To se ale nestalo. Až nakonec pochopila, že krajina, kterou se den za dnem znaveně vlečou, bude nekonečná. A jestli narazí na její konec, na hranici, plot nebo žulovou zeď, jen se obrátí zpátky. Jak by se kdy mohli vrátit do Města? Agnes byla jako hříbě, zvědavá a plná energie. Poprvé za svůj krátký život zdravá. Až teď si Bea připustila naději, že Agnes na téhle zemi přečká ještě dlouho. A přežívala i ona sama, zatímco ostatní hynuli, lidé silnější než ona. Tišilo to její obavy, lahodilo jejímu egu. Možná je v přežívání doopravdy dobrá. Možná to bylo správné rozhodnutí. Možná to všechno vážně zvládneme. Možná nejsme šílení. Byla to její mantra. Opakovala si ji v duchu skoro denně. Opakovala si ji i teď.

Rozhlédla se po kruhu tváří zkreslených roztančeným světlem ohně. Pomyslela si, že od řeky 9 panuje ve skupině stísněnost. Od té věci s lanem. S Caroline. Všichni se jí vyhýbali pohledem. Kolující váček se sušeným masem jí podali beze slova a vytrhli z ruky nezvykle rychle. Jejich stísněnost jako by mířila proti ní. Což jí připadalo absurdní. Kolikrát už někdo ztratil něco důležitého, a přesto se ho nestranili.

Třeba ten šálek, který používali při obřadních částech rituálů vytvořených hned na začátku pro význačné milníky jejich nového života.

Šálek původně patřil Caroline, zdědila ho prostřednictvím řady předků, kteří patřili k prvním osadníkům v Novém světě. Brát si ho do Divočiny bylo směšné, takovou jemnou, půvabnou věcičku s odštípnutým zlatým okrajem a zdobenou barevným znakem místa, odkud její příbuzní uprchli. Patřila k němu dřevěná cestovní krabička vystlaná starým vydroleným sametem, a v ní spočíval, bezpečně uložený, pokud ho zrovna nepotřebovali. Možná k smíchu, ale velice jim na něm záleželo. Dal se do něj nalít odvar z květů, kořenů nebo kostí, podle příslušného rituálu a ročního období, a podávali si ho kolem ohně. Byl příjemný do rukou, a ačkoli řada věcí v Divočině působila křehce, ve skutečnosti takové nebyly. Duté ptačí kosti? Lehoučké pavučiny? Filigránské lišejníky? To všechno je houževnaté, odolné. Tenhle šálek byl doopravdy jemňounký, a když ho jeden po druhém brali do rukou, přenášela se jeho jemnost i na ně. Takový pocit byl velká vzácnost, když jinak museli být tvrdí.

Přišli o něj při oné nehodě na skále. Mířili tehdy na zimu do hor, protože zima v nížinách byla drsnější a hůř se sháněla potrava, kdežto v náhorních jeskyních a kopcích se daly najít skvělé přístřešky, ze kterých jarní tání odplavilo jakoukoli známku jejich pobytu, takže v podstatě zmizeli beze stopy. Šálek tehdy nesl ve své mošně Thomas. Při šplhání mu uklouzla noha a pozpátku se zřítil z římsy, na kterou se všichni ostatní dostali bez jakýchkoli potíží. Skutálel se dolů a obsah jeho zavazadla se rozsypal mezi kamení. Když viděli, jak krabička letí vzduchem a otvírá se o skálu, všichni zalapali po dechu, ačkoli nikdo nehnul brvou, když se zřítil Thomas, ani když padal dál a dál. S nikým kromě své ženy Caroline si nebyl nijak blízko. Nikdy do skupiny nezapadl. Není společenský typ, vysvětlil jim mile při prvním setkání.

Šálek vyletěl z bezpečného sametového hnízda do vzduchu, zlatý okraj se zaleskl ve slunci a ti, kdo byli nablízku, se ho pokusili chytit. Dokonce i Thomas v pádu natáhl ruku jeho směrem, místo aby hmátl po záchytném bodu a zkusil svůj pád zastavit.

Šálek dopadl rozbitý na kusy, porcelánový prach se snášel na skálu jako popel z kostí. Pár lidí střípky posbíralo a uložili je do koženého váčku jako novou relikvii. Ale pokaždé se o ně řízli, když něco hledali, takže je nakonec nenápadně roztrousili po krajině, kudy procházeli. Střípky byly tak maličké, že splynuly s prachem.

Chudák Thomas pochopitelně padal dál a dalo se předpokládat, že zahynul. Pár lidí sešplhalo o něco níž, ale neviděli ho a na jejich volání neodpovídal. A tak Společenství věnovalo pár chvil hezkým slovům na jeho památku, vyjádřilo Caroline soustrast a šlo se dál. Už zdaleka neprováděli tolik rituálů jako dřív, částečně proto, že přišli o šálek. Byla ovšem pravda, že rituály vyžadovaly čas a energii, a čím víc času trávili v Divočině, tím míň měli chuť něco slavit. Ze začátku byl významný každý přechod řeky, kdežto teď jim pomalu nestál za zmínku ani ten první v roce. Bea ovšem chápala, že bez šálku si už nepřipadali slavnostně. Prostě jen pili čaj. Ale i tak, o Thomasovi nikdo neřekl jediné křivé slovo. Kdyby přežil, netrestali by ho u ohně významným mlčením. Nikdo by mu nevyčítal, že přišli o šálek, přinejmenším ne nahlas. Beu mrzelo, že si na to teď nevzpomněli.

Pokusila se zachytit na protější straně ohně Debořin pohled, ale ta se na ni úmyslně nedívala. Měla sevřené rty a přísný pohled. Po boku jí ležel Carolinin vak a ona si prsty pohrávala s jeho měkkým koženým popruhem. V tu chvíli si Bea uvědomila, že ty dvě si musely být víc než blízké. Debra sem dorazila s výrazně mladší manželkou a Caroline s mnohem starším manželem. Ani jeden z partnerů už tu nebyl – jedna zběhla, druhý zemřel. Bylo to logické spojení, říkala si Bea. Muselo to být něco nového. V kruhu kolem ohně spaly vedle sebe, ale ne spolu. Ať se mezi nimi stalo cokoli, nechávaly si to pro sebe. Což nebylo ve Společenství nic lehkého.

Doktor Harold měl plné ruce práce, ukládal novou mast do vyhloubeného kusu dřeva, aby se dala přenášet. Ani v záři ohně Bee neušlo, jak mu pod jejím pohledem rudnou tváře, jak se snaží nevěnovat jí pozornost. Carl, jak se dalo čekat, se na ni podíval jen proto, aby jí vyceněnými zuby dal najevo, že jí ten provaz ještě neodpustil. Dívat se na Val nemělo smysl – nesnášela ji a Val jí oplácela stejným dílem. Překvapil ji ale Juan, který vyprávěl obvyklý příběh a díval se při tom na jednoho po druhém, u každého se na chvilku očima zastavil a teprve pak pokračoval k dalšímu. Beu ale jeho pohled nervózně minul, možná dokonce rozzlobeně. Já ti přece zachránila život, křikla by na něj nejradši. Jediný, kdo si jí všímal, byla Agnes. Sledovala všechno, co Bea dělala, a opakovala to po ní, což Beu popouzelo. Když se poškrábala na kotníku, poškrábala se i Agnes. Bea jí nehlasně naznačila Nech toho a Agnes udělala totéž. Bea potřásla hlavou a obrátila oči k nebi. A Agnes zrovna tak, teatrálně, jako by si z ní dělala blázny. A pak, když už Bea málem vztekle vybuchla, jí Agnes položila ruku na koleno, jako když jeden dospělý uklidňuje druhého, a ukázala v úsměvu ten uštípnutý zub. Z dcerčina šišatého úsměvu a teplé dlaně Bea celá zjihla. Tak moc si přála, aby na ni byl někdo hodný. Tak moc toužila po bezpodmínečné lásce. Natáhla se a chtěla ji obejmout, ale Agnes jí plaše uklouzla pod rukama. Zkusila tedy jinou taktiku. Zívla, aby po ní zazívala i Agnes. Rozpřáhla náruč, aby ji stejně rozpřáhla i dcerka. Zaklonila se a chtěla Agnes stáhnout k sobě, ukolébat ji v náruči k spánku. Ale Agnes se nenechala nachytat. Nechtěla spát. Přitáhla si paže na prsa, potlačila skutečné zívnutí, přesunula se ke Glenovi a přitiskla zvědavý prstík na odštěpky pazourku u jeho nohou. Bea se sklíčeně zvedla, roztřesená už takhle blízko ohně. Nechtěla spát ve stejném kruhu jako tihle. Kdesi v dálce, za některou stolovou horou, na sebe jódlovali kojoti, přítel, přítel, přítel, a na Beu padala z jejich vzájemnosti ještě větší osamělost.

Viděla jen díky svitu hvězd a pachům. Začichala a našla

Glenův vak s jejich lůžkovinami. Byly prosycené jejich pachem. Rozložila kůži na zem o něco dál od ohně. Vtom za ní něco zaskřípalo a ona ztuhla, ale vzápětí ucítila na ramenou Glenovy ruce, masírovaly ji.

„Pekelný den,“ zamumlal jí kousek od zátylku. Mrzelo ho, že si jí u ohně nevšímal, to vycítila.

„Taky bys ten provaz přeřízl, viď?“

„Samozřejmě.“ Cítila, jak se mu tváře zvedly v úsměvu a na spánek jí přistál lehký polibek.

„Ale…?“

„Možná bych s tím krapítek počkal.“

„Hernajs, Glene. Takže jsem Caroline prostě zabila?“

„Ale kdepak, kdepak,“ opakoval trpělivě, když ji stahoval na lůžko k sobě. „Caroline byla mrtvá ve chvíli, kdy ji zasáhla ta kláda.“

„Tak proč tak záleží na tom, jestli dřív, nebo později?“

Glen pokrčil rameny. „Nejspíš nezáleží. Ale jestli už byla mrtvá, proč spěchat?“

„A co Juan?“

Glen mávl rukou. „Juan se dostane ze všeho.“

Dupla nohou a Glen přesunul dlaně zpátky na její ramena.

„Ber to takhle, Juan byl v pohodě. O Caroline jsme přišli. Ale o provaz ne. Ne, dokud jsi ho nepřeřízla. Chvilku potrvá, než se s tím všichni smíří.“ Odmlčel se, pak znovu pokrčil rameny.

„Bylo to vážně dobré lano.“

Agnes se vynořila ze tmy ve chvíli, kdy Bea a Glen na konci rozmluvy přirozeně ztichli. Jenže Agnes si to vzala osobně.

„Nemusíte přestávat mluvit,“ zašišlala rozhořčeně. „Já vím spoustu věcí. Jsem velká.“

Glen ji chytil kolem pasu a obrátil nohama vzhůru. „Už jsme domluvili,“ zazpíval a komíhal dcerkou kousíček nad zemí, až se její nasupené funění změnilo ve váhavý smích a po něm radostné výskání. Glen ji spustil na postel a ona se jim jako vždycky uvelebila k nohám.

Glen a Bea se uložili a v nastalém tichu se Beiny myšlenky obrátily k doběla rozpálené obloze, pod kterou přicházela na svět Madeline, a byla ráda za rozptýlení, když Agnes z nohou lůžka zavrkala: „Je mi kvůli Caroline smutno.“

„Vážně?“ Bea nedokázala nedat najevo překvapení a z Agnesina ostrého nádechu si domyslela, že holčičku matčin údiv zaskočil.

„Ano,“ odpověděla Agnes, ale znělo to spíš jako otázka.

„Pravda,“ řekla Bea. „Caroline na tebe byla vždycky hodná.“ Kdyby měla mluvit upřímně, Caroline jí vždycky připadala ještě odtažitější než Thomas, vlastně si s ní ani trochu nerozuměla. Ne snad že by byla ráda, že je mrtvá. Jen jí bylo vcelku jedno, že o ni přišli, a tak přehnané truchlení ji přivádělo do rozpaků. Jako by nestačily výčitky kvůli lanu, ještě musí být všichni naměkko kvůli Caroline. Ve tmě protočila oči. Nevěděla, co je při výchově lepší – být vzorem soucitnosti, nebo prostě zůstat upřímná. Agnes byla na všechny vždycky ohromně milá, jen k matce až tak milá pořád nebyla. A tak si svoje pocity ohledně Caroline znovu nechala pro sebe. „Byla s ní legrace,“ dodala a kývla do noci hlavou.

„Já jen,“ začala Agnes, „vážně je mi líto, že jsme ji nemohli zachránit.“

Tak i její dcera si myslí, že to lano přeřízla moc brzy. „Ty taky?“ vyštěkla. „Tak to tě nejspíš mrzí i ten provaz, ne?“

„Ale no tak.“ Glen vzal Beu kolem ramen a pročísl Agnes vlasy.

„Teď se půjde spát.“ Bea si všimla, jak se směrem k nim oběma zableskly v kalné tmě Agnesiny zuby a došlo jí, že to byla jen hra. Agnes pochopitelně slyšela z jejich hovoru dost na to, aby věděla, nebo chtěla vědět, jak bude Bea její poznámku brát. Bylo to něco, čím se Agnes poslední dobou bavila – kousavé připomínky a významné pohledy. Ohledávala hranice, jako to dělala v batolecím věku, jen byla mnohem pronikavější a záludnější. V poslední době si Agnes zahrávala s lecčím a Bea měla co dělat, aby jí stačila. Holčička se schoulila pod kůži na spaní a její ruka sevřela Bein kotník, jak to dělala každou noc. Bea bojovala s pokušením kotník stáhnout. Snažila se uvelebit v Glenově objetí, ale krev se v ní vzdouvala a jeho paže ji spíš svazovaly, než konejšily. Agnes v okamžení usnula nerušeným spánkem a její dech zněl jako těžké závěsy posouvající se po podlaze. Jistěže je slyšela, pomyslela si Bea. Agnes poslouchala pořád. A dobře dělala. Působila dojmem, že ví všechno. A zdála se starší, vyzrálejší, než by odpovídalo jejímu věku. Bea už nadobro zapomněla, jaká byla Agnes jako miminko. Skoro se jí nechtělo věřit, že by někdy byla něčím jiným než touhle složitou bytostí u jejích nohou. Nebyla vysoká, ale působila robustně, jako by už teď byla plně zformovaná. Mnohem robustnější než ostatní děti. Glen jí vždycky dával víc masa než sobě. Jako na povel se Glen v tuhle chvíli připojil ve spánku k Agnes, jak Bea slyšela. Ona sama zírala dokořán otevřenýma očima do temné noci.

Ráno se k nim přiřítil náklaďák, až se prach rozletoval na všechny strany. Daleko za ním se od střechy Prostřední stanice odráželo slunce. Jen co vůz zastavil, uviděli, že je to správce Gabe. Byl to syn někoho s hodně vysokým postavením na Ústředí, jednou jim to oznámil, jako by to měla být výhrůžka. Neměli ho nijak v lásce.

Někteří správci byli venku rádi a rozmluvy se Společenstvím je bavily. Správce Gabeho ne. Díval se na ně skepticky, na ně i na hlínu pod svýma nohama. Uniformu měl vždycky čisťounkou a nažehlenou a pohyboval se obezřetně, jako by si ji nechtěl umazat.

Vypnul motor, chvíli zůstal sedět a pak se dlouze opřel o klakson. Ptáci, ukrytí do té doby v křoví, se rozprchli do mraků. Houkání klaksonu se k nim vracelo ozvěnou od vzdálené hory. Společenství se seběhlo kolem auta, všichni sbalení a připravení k odchodu.

„V Dolní stanici máte nové stránky k Příručce.“

„Ale už jsme skoro u Prostřední stanice,“ namítala Bea.

„Říkali nám, že máme nějaké stránky tam.“

„A poštu,“ dodala Debra. Už nějakou dobu si důrazně stěžovala, že dlouho nedostala dopis od své staré matky. Nebyla si jistá, jak si vyložit, že nemá žádné zprávy.

„Nóóó,“ protáhl správce Gabe a patou podupával na práh dvířek auta, „nevím, co vám k tomu říct. Vím jen to, že v Prostřední pro vás není nic. Vůbec nic. Musíte jít do Dolní.“ Přimhouřenýma očima se zahleděl na obzor jako průzkumník.

„Ale Prostřední stanice je přímo před námi,“ řekla Bea a ukázala na střechu pražící se ve slunci.

„Tam pro vás nic není.“

„Ale –“

„Musíte se pustit k Dolní. Rozumíte, kterou stanici myslím, ne? To, že je Dolní, neznamená jen, že je níž.“

Nechápavě k němu zvedli oči.

Zamračil se a vytáhl nahrubo načrtnutou mapu všech stanic. Ukázal na tu, kterou měl na mysli, velké X až na samém spodním kraji.

„Dolní střední?“ zavrčel Carl. „Proč až tam dole?“

„To není Dolní střední. Jen Dolní.“

„Ale je přímo uprostřed,“ ukazoval Carl, „a dole je taky.“

„Tak podívej, téhle se zkrátka říká Dolní stanice. A k ní musíte dojít. Nic jiného vás nemusí zajímat.“

„Ale proč?“

„Proč?“ Správce Gabe se posměšně poškrábal na hlavě.

„Proč? Protože jste za sebou v posledním tábořišti nechali hotový chlív, proto.“

„To není pravda,“ ohradila se Bea. Posbírali všechen mikroodpad. Našli ho stejné množství jako na kterémkoli jiném místě, kde strávili delší dobu.

„Vypadalo to, jako byste tam byli celou věčnost. Vegetace nadobro zničená. Bude trvat roky, možná dokonce celý život, než se vzpamatuje. Jestli se vůbec vzpamatuje.“ Na vousech mu uvízly kapičky slin.

Bea viděla, že Carl začíná pěnit. Podlézavě se usmála. „Opravdu mě překvapuje, že to říkáte. Mám pocit, že jsme ani nestačili pořádně vybalit, byli jsme tam stěží chviličku.“ Byla to lež. Strávili tam mnohem delší čas, než měli. Všichni to věděli. Správce Gabe to věděl. Podobné tanečky patřily mezi správci a Společenstvím k běžné rutině. Bea se dohadovala, že tam strávili půl ročního období – na jedno místo to byla nehorázně dlouhá doba –, a vyrazili dál jen proto, že se chtěla něčím rozptýlit, aby nemusela myslet na Madeline. A ostatní chtěli svou poštu. Správně měli zůstávat na místě jen tehdy, když potřebovali lovit nebo sbírat a pak úlovek zpracovat. Jak se pravilo v Příručce, měli povoleno zůstat na jednom místě nanejvýš sedm dní. Tímhle pravidlem se ale skoro nikdy neřídili. Jakmile zůstali na místě, těžko se jim dávalo znovu do pohybu. Všechno sbalit tak, aby se to v dohledné budoucnosti relativně dobře neslo. Přístřešek na uzení byl neskladný a křehký, a bezprostředně po lovu je brzdila váha masa. Což bylo v podstatě dobře, ale tahat se s takovou tíhou nebylo jen tak.

„Nechte toho,“ odbyl ji správce Gabe. „I tady kolem je svinčík. Jak dlouho tu jste?“

„Jednu noc.“

Potřásl hlavou. „Neskutečné,“ ulevil si. „Zřejmě se v takhle velké skupině dost dobře nedá vyhnout dopadu na okolí. Já si to vždycky myslel. Od začátku říkám, že tohle nemá smysl. Aby se tu plácala celá banda. Říkal jsem, ať vás sem nepouštějí. Už jsem vám to někdy povídal?“

„Povídal,“ přikývla Bea.

„Každopádně nejsem jediný, kdo si to myslí.“ Rty zkřivené spokojeným, samolibým úsměvem.

„Jestli vás to nějak utěší, je nás oproti začátku zhruba polovina,“ řekla Bea s hranou úslužností a myslela přitom na mrtvé.

Zaškaredil se na ni.

Bea měla správce povětšinou ráda, i ty protivné. Trochu je poškádlit byla zábava, už proto se ostatně dobrovolně přihlásila za vyjednavačku Společenství. Zjistila, jak snadno se dají odzbrojit drobným pousmáním. Byli mladí a vždycky působili nezkušeně, bez ohledu na to, jak dlouhou dobu tu strávili. V jejích očích vždycky byli a budou vykulení zajíčkové. S výjimkou správce Boba na Prostřední stanici, ten byl starší, spánky a knír mu začínaly šedivět. Její vrstevník. Klidně by si troufla říct, že kamarád. Dokonce dobrý kamarád. S klučíky jako tenhle si ale věděla rady.

„Chtěl bych ještě dodat, že jste v tomhle táboře byli až mockrát,“ pokračoval správce Gabe nekompromisně. Nedá si pokoj, to bylo zřejmé. Carl rázoval sem tam a funěl. Co nevidět vyletí.

„Já myslela, že pravidla se vztahují jen na délku pobytu,“ ozvala se Bea pokorně.

„Ne. Jde o veškerou přítomnost tady. Maříte zvěři příležitost, když se opakovaně vracíte a zůstáváte přes čas. Těžko se tu může nějaké zvíře cítit doma, když dupete kolem.“

„Přítomnost nehraje roli,“ vybuchl Carl a horečně lovil v zavazadlech Příručku, aby dokázal, že má pravdu.

Správce se usmál a Bea si vzdychla. Až dosud jí připadalo, že má v téhle neurčité hře navrch, a teď Carl všechno zkazil.

Správce Gabe mu ztěžka položil ruku na rameno. „Nemusíš se namáhat, mistře. Viděl jsem všechno, co jsem potřeboval. Podstatné jsou následky. A ty vaše jsou velice závažné. Podrobně jsem je všechny zpracoval ve svém hlášení a pošlu ho výš s razítkem NALÉHAVÉ. Za podobné přestupky můžete klidně vyletět.“ Oči měl stejně přísné jako nesmlouvavý hlas. Od něj se žádná velkorysost nedala čekat. „A teď byste měli vyrazit směrem k Dolní stanici.“ Ukázal kamsi do dálky, ve směru, kde nikdy nebyli. „Podle rozkazu.“

Přesměrovali je už dřív, dokonce dvakrát. Jednou kvůli řízenému vypalování (kdyby to byl přírodní požár, vysvětloval jim správce pečlivě, nikam by je podle Příručky nepřesměrovávali). Podruhé to bylo kvůli přetékající jímce na Horní stanici. Přesunuli je na nejbližší příhodnou stanici a tam s nimi vyřídili všechno potřebné. Ale tohle bylo zbytečné, připadalo jim to jako úkol, který je má ohrozit. Zadívali se do mapy. Dolní stanice byla mnohem dál, než kam kdy došli. Očividně to měl být trest. Pobídka k ostrému pochodu.

Glen zatáhl Carla dozadu, dál od ruky správce Gabea a tak, aby na něj Carl nedosáhl, kdyby ho napadlo vyrazit pěstí.

„Totiž chápejte,“ řekl, „mysleli jsme, že jsme se o mikroodpad a návrat k původnímu stavu postarali, jak nejlíp to šlo. Ale příště si rozhodně dáme lepší pozor.“

„Pokud nějaké příště bude,“ odsekl správce. Pak jako by se uvolnil. Viděl, že se setkání chýlí ke konci, a jako by toho litoval. Možná se v něm Bea zmýlila. Díky Společenství možná měli správci aspoň něco na práci.

„Bereme na vědomí,“ opáčil Glen. „Takže Dolní stanice, říkáte?“

„Ano.“

„Výborně. Dneska přebalíme zavazadla, protože na takový pochod to chce zabalit jaksepatří, a jen co to půjde, vyrazíme na cestu.“

Celé Společenství si povzdechlo.

Glen se usmál. „Panstvo, já osobně se už nemůžu dočkat.

Kdoví na jaké divy narazíme?“ Jediný, kdo zajásal, byla Agnes.

„To je moje holka,“ poznamenal Glen a vděčně se na ni usmál.

Správce Gabe nastoupil do náklaďáku a ještě na odjezdu po nich přimhouřenýma očima mžoural ve zpětném zrcátku. Glen se nepřestával usmívat, dokud se vůz nepřehoupl přes nízký pahorek a nezmizel z dohledu. V tu chvíli jeho výraz povolil. Promnul si tváře.

„No prosím,“ prohlásila Debra a zvedla svůj ranec. „Já se otáčet nebudu. Ne takhle blízko Prostřední stanice.“ Vykročila směrem k blyštící se střeše.

Glen zvedl paži. „Počkej.“

„Nevykládej mi, že to musíme probírat,“ ozval se Juan.

„Pochopitelně to musíme probrat. Musíme se shodnout,“ odpověděl Glen. Všichni zaúpěli.

„Jsme od ní ani ne míli daleko,“ namítla Debra a netrpělivě přešlápla.

„Jsou mezi námi i lidi, co o stanice nestojí a nejradši by se jim vyhnuli, kdyby to šlo,“ poznamenala Val. Řekla to jen proto, aby udělala radost Carlovi, který povinnost navštěvovat stanice nesnášel.

„Ale co naše pošta,“ vykřikla Debra.

„Debro, naše pošta tam vůbec nebude,“ odbyl ji Carl. Debra mávla rukou směrem ke stanici. „Ale je to jen kousíček.“

„Zaprvé, Debro, sis tu pitomost s všeobecným souhlasem vymyslela ty, tak si nestěžuj,“ opáčil Carl.

Debra se zamračila. Většinou byla ráda, když se shodli.

Vlastně na tu myšlenku přivedla Společenství ona sama.

„Zadruhé ti je snad jasné, že to udělali jen proto, abychom neposlechli a oni mohli napsat další zprávu, a nakonec nás odsud třeba i vyhodit,“ pokračoval Carl varovně.

„Odkdy ti tak záleží na pravidlech?“ odsekla Debra.

Carl zrudl vzteky. Pravidla nesnášel, zvlášť když vyhovovala jeho záměrům.

„Poslyšte, bando, dělají to proto, aby nás donutili jít někam jinam. Chtějí nám naznačit, že jsme líní,“ řekl Glen. „Podle mě na tom něco bude.“

Sledovat každý rok pobytu v Divočině stejnou trasu bylo ohromně lákavé. Když znali trasu, věděli, co je čeká. Určité rostliny rostly v tu a tu dobu na tom a tom místě. Za tímhle hřebenem najdou ty a ty bobule. Naučili se číst v krajině, věděli, kde si bělokur vyhrabe další hnízdo, když mu to první najdou. Naučili se, jak zvířata uvažují, a byli při lovu o to úspěšnější. Naučili se, jak v tomhle kvadrantu mapy přežít. Budou jim tyhle znalosti stačit pro přežití někde jinde? Kdekoli? V počátcích si protrpěli všechny těžkosti a úskalí učení a překonali je, zůstali naživu. Nechtělo se jim procházet tím vším nanovo.

„Ale co když počítají s tím, že se nevrátíme?“ Doktor Harold poodešel od skupinky a rázoval sem tam. Na dálku nebylo jeho otázku skoro slyšet. Tajný šepot určený jen jemu samému.

„Nebuď paranoidní, doktore,“ poznamenal Glen dobrácky a doktor se zatvářil zaskočeně, že je najednou středem pozornosti.

„Nejsem. Ale podívej se.“ Vytáhl mapu a ukazoval na ni.

„Dolní stanice ani žádná stanice není. Je to jen místo, místo daleko odsud, za dalším pohořím. Tohle jsou duny. Tohle vyschlá jezera. A tady“ – přejel prstem po mapě – „je jediná řeka, kterou vidím.“

„No nazdar,“ vyjekla Debra.

„Já netvrdím, že tam žádné nejsou,“ dodal rychle, „ale nic o nich nevíme. Nevíme, co bude dávat smysl, až se tam dostaneme. Možná ani nebude dávat smysl vůbec se vracet, až tam dorazíme.“

Při představě, že by se nemuseli vrátit, všichni zvážněli.

„Možná bychom si to měli ještě ověřit na Prostřední stanici, pro jistotu,“ navrhla Val nejistě.

Ozvalo se několik souhlasných zamručení.

„Možná bychom se měli přeptat správce Boba.“

„Možná se správce Gabe spletl.“

Doktor Harold, pořád mimo jejich kroužek, znenadání vykřikl: „Co je vůbec zač, tenhle správce Gabe?“

„Dobře, klid,“ přerušil ho Glen. „Začínáme tu vyšilovat kvůli takové prkotině, jako je neznámo. Je to jen kus země, nezapomínejte.“

„A my jsme lidi, co žijí na zemi,“ skočil mu do řeči Carl.

„Putujeme po zemi. Známe zemi. Chodíme, kam se nám zachce a kdy se nám zachce. A můžeme se sem vrátit, kdykoli nás napadne. Není důvod dělat si starosti. Takže já říkám, pojďme vyrazit do nových končin. Pojďme k Dolní stanici.“

„Ale sem jsme přišli ze všeho nejdřív,“ namítl Juan. „Kdoví kdy se sem zase vrátíme.“

Carl se praštil do čela. „Vrátíme se sem, až se sem budeme chtít vrátit. Ty jsi neslyšel, co říkám? Naše zkušenosti jsou jen a jen v našich rukou. Takže to pojďme otočit.“

Beu vůbec nenapadlo, že by se sem už nikdy nemuseli vrátit. Neuměla si to představit. Nevěděla, jak budou v Divočině žít bez půvabného skrytého Údolí, bez zacházek k Prostřední stanici. Jedna věc byla netušit, jaké zvíře se za nimi bude plížit zítra. Ale nevědět o žádné jeskyni, kam by se před ním schovali, bylo něco úplně jiného. Hrdlo jí sevřel strach, takže když promluvila, znělo to jako zakrákání: „Ráda bych se rozloučila s Bobem.“

Carl rozhodil rukama. „Nikdo mě neposlouchá.“ Val se ho pokusila pohladit po rameni, ale ucukl před ní.

Glen se na Beu usmál a přikývl. „V tom případě zajdeme na Prostřední stanici.“ Kývl popořadě na každého v kruhu, až mu všichni odpověděli stejně. Poslední z nich, Carl, na něj chvíli vztekle hleděl, než krátce pokývl. „Výborně, bando.“ Znovu se zadíval k obzoru, aby se ujistil, že správce Gabe není v dohledu a prach za jeho koly se už usadil. Pak hvízdl, zatočil prstem ve vzduchu a všichni vykročili.

Na Prostřední stanici dorazili ve chvíli, kdy slunce začínalo zapadat. Růžové světlo klouzalo po střeše, po spoustě oken i po pickupu, do něhož právě nasedal správce Bob.

Když je uviděl, hned vyskočil ven. „No to jsou mi věci,“ zahlaholil s úsměvem. „Nemáte tu co dělat, ale každopádně vás moc rád vidím.“

Někdo se usmál. Bea zářila radostí. Agnes plaše zamávala zpoza matčiných zad. Carl se došoural k nevelké úhledné budově a zvysoka se vymočil na zeď.

Správce Bob zamířil k Bee, ruce rozpřažené, jako by ji chtěl obejmout. Pak jimi hlasitě tleskl a úsměv pod hustým knírem se ještě rozšířil. Byl něco jako kovboj, ale bez kovbojské svéhlavosti. Spíš takový, jakého byste si najali na dětskou oslavu.

„Víte, co a jak,“ řekl. „Zvažte odpadky a dolaďte si historky.

Počkám na vás vevnitř.“

Otočil se, plácl si do dlaní s Glenem, kterého očividně zarazilo, jak instinktivně zareagoval, a odklusal dovnitř. Zmáčkl vypínač a Bea zaslechla, jak tiché cvrkání pouštních cvrčků přehlušuje nezvyklé bzučení zářivek.

Val a dvě děti, Sestra a Bratr, zvážili odpadky a ostatní je roztřídili. Litinu a další nádoby opláchli pod kohoutkem, který vyčuhoval z boku budovy. Debra vyklouzla z rozdrbaných mokasín a užívala si pohodlí střapaté trávy, která v nepravidelném obdélníku lemovala budovu. Krčila prsty mezi stébly a zase je rozevírala.

Když Bea vešla dovnitř, zářivky ji na okamžik oslepily. Zakryla si oči rukama a pak pomaličku rozevírala prsty, dokud se na správce Boba za jeho ozářenou přepážkou nedokázala podívat zpříma.

„Na jaře jste nám chyběli,“ poznamenal.

„Uvízli jsme v bouři na druhé straně hory. Dávalo větší smysl zdržet se v podhůří tam. Na tamté straně byl mnohem větší klid.“

„Jo, tyhle časné bouřky člověk nevychytá. Přicházejí čím dál dřív.“

„Právě. A pak, co vám budu povídat, je jaro, dostatek zvěře, a všem těm hlízám se nedá odolat.“

„Pochopitelně.“ Zamyšleně si pohladil knír. „Ale nemusím vám vykládat, jak moc záleží na tom, abyste dorazili na stanici tehdy, kdy se máte ukázat.“

„Já vím. Mrzí mě to. Vážně to nešlo.“

Správce Bob se usmál. „Tak to snad příště vyjde.“

Nikdy jim nevyhrožoval. Což byla jedna z mnoha věcí, které se na něm Bee zamlouvaly. Jeho vážný tón byl nicméně dostatečným varováním. „Vyjde,“ řekla. „Slibuju.“

Správce Bob si odkašlal. „Víte, že jste měli jít rovnou k Dolní stanici, že ano?“

Srdce se jí sevřelo. Měla pocit, že všechno dělají úplně špatně. „Slyšeli jsme o tom. Ale byli jsme tak blízko. Nedávalo smysl hned se otáčet. A nebyli jsme si jistí, jestli to není nějaká chyba…“ Hlas se jí vytratil.

„Není to chyba,“ řekl, zase tak přísně, až ji to překvapilo.

„Pravda, správce Gabe se s vámi měl spojit dřív. Ale vyskytly se nepředvídané okolnosti, které bylo třeba řešit.“

„Jaké okolnosti?“

„Totiž… Ehm.“ Zkřivil rty. „To je tajné.“

„Opravdu?“ Bea nevěděla proč, ale nechtělo se jí věřit, že jsou věci, které by o tomhle místě neměla vědět – o místě, kde jedli, pili, spali a kadili.

„Je to tu velké. Nemůžete vědět o všem, co se kde děje.“ Mrkl na ni. Už zase zvesela. „Tak či onak, hlavní je, abyste hned ráno vyrazili k Dolní stanici. Ale když už jste tady, můžeme vyřídit, co se dá. Kolik je vás ve skupině?“

„Jedenáct. O čtyři jsme přišli, jeden přibyl.“

Otevřel složku nadepsanou Protokol o účastnících výzkumu ve státě Divočina. „Dobře, tak přírůstky. Jméno?“

„Piniový oříšek.“

„Zajímavé. Období narození?“

„Minulé jaro.“

„Takže touhle dobou už to bude rok?“ Bea pokrčila rameny.

Rychle si něco poznamenal. „Dobře. Matka?“

„Becky.“

„Otec?“

„Dan.“

„To je hezké. Takže jen jeden přírůstek, je to tak?“ Bea přikývla a pomyslela na Madeline.

„Dobře, a teď tu část, kterou nesnáším. Ztráty. Jména a příčiny?“

„Becky. Rozsápaná pumou.“

Správce Bob účastně sykl a zapsal to do knihy. „Vážně hrůza,“ poznamenal. „Dál?“

„Dan. Skalní sesuv.“

„Zahynul při něm?“

„Měl rozdrcenou pánev.“

„A zahynul?“

„Předpokládáme to.“ Bea se odmlčela. „Chci říct, museli jsme ho tam nechat.“ Viděla, jak správce Bob zdvíhá obočí, byť při tom upřeně zíral do papírů před sebou. Neřekl nic. Ale neušlo jí, jak se jeho pero zarývá do papíru. Doufala, že je to jen proto, aby se informace dvakrát propsala. Správce Bob byl ze správců, se kterými měla co do činění, z těch empatičtějších. Nevěděla, co by si počala, kdyby je i on začal soudit. Zažili smrt mnohokrát. Otupěli vůči ní. A nešlo jen o to, že ukrutnou nebo obyčejnou smrtí scházeli ze světa členové Společenství. Nepokrytě umíralo i všechno kolem. Umírání bylo stejně běžné jako žití. Dělali si o sebe navzájem starosti, jak jinak, ale když někdo z nějakého důvodu nezvládl přežít, semkli se a napřeli energii k těm, kdo zůstávali naživu. Tenhle důsledek života v Divočině nikdo nečekal, ale došlo k němu rychle a čistě. Kdysi, v dobách před jejím narozením, panovalo kulturní přesvědčení, že sepjetí s přírodou dělá z člověka lepší bytost. Když přišli do Divočiny, zpočátku si představovali, že život v přírodě je naučí vnímavosti, budou lepší lidé s větším porozuměním. Postupně ale přišli na to, že ohledně významu slova lepší panuje velké nedorozumění. Mohlo prostě znamenat lidštější s tím, že slovo lidštější si mohl vyložit každý po svém. Mohlo stejně tak znamenat lepší v přežití, kdekoli a za každou cenu. Bea soudila, že v tomhle ohledu se život v Divočině až tolik neliší od života ve Městě.

Správce Bob zakašlal a řekl: „No, těbůh. Chudák“ – podíval se do formuláře – „Piniový oříšek. Kdo se o něj stará?“

„Přece my všichni,“ opáčila Bea, možná trochu dotčeně. Cítila horkost v tvářích a nevěděla, jestli je to hanbou, nebo vzteky.

Správce Bob zvedl hlavu. „Ano, jistě, vy všichni.“ Usmál se. „Kdo dál?“

„Caroline. Přišli jsme o ni v řece 9.“

„Kdy?“

„Včera.“

Pero se zarazilo. „Víte to jistě? Protože ji to mohlo snést někam kousek odsud.“

„Víme to jistě.“

„Protože řeka 9 je momentálně rychlá, ale není studená.

A kousek pod námi znovu zpomaluje.“

„Byla to kláda. Zaručeně to nepřežila.“

„To je škoda. Měl jsem ji rád.“

Bea nevěřila vlastním uším. To má znovu poslouchat o Caroline? Vztekle uhodila do přepážky.

Správce Bob polekaně ustoupil. „Co je?“

„Mám těch keců o Caroline po krk,“ zavrčela. Správci poklesla čelist.

„Chci říct, proč o ní pořád ještě mluvíme?“ Nervózně si hryzala prst. Potřásla znechuceně hlavou. Caroline? No vážně, ať se jde Caroline vycpat.

Správce Bob si ji měřil pohledem jak divoké zvíře. Ostražitě začal: „Ale ona přece umřela… teprve včera, je to tak?“ Vyznělo to stejně, jako by uklidňoval šelmu: No tak, medvědice, jen klid. Bea zamrkala a pokusila se spolknout vztek. „Ano, máte pravdu.“ Napřímila se. „Umřela teprve včera.“ Pomalu vydechla. „Omlouvám se, že jsem tak vybuchla.“ Do tváří se jí vrátila horkost.

„No, snad mi to odpustíš, ale já měl Caroline rád a bude mi chybět,“ řekl s potutelným úsměvem.

Bea schovala tvář do dlaní. Nechtěla, aby viděl, že se červená. „Omlouvám se.“

Zvedl dlaň, jako by jí rozuměl. Vždycky mu náramně šlo dělat dojem, že všemu rozumí. Vzpomněla si na Dolní stanici a zmocnil se jí upřímný smutek. Co si bez správce Boba počne? Bude chybět i ona jemu?

Správce Bob se k ní naklonil. „Teď už nejspíš nevadí, když na ni něco prozradím. Pouštěl jsem ji na záchod tady vzadu. Moje žena tam dává misku potpourri a Caroline říkala, že se jí líbí, jak to tam voní.“ Krátce se zasmál. „Tyhle maličkosti. Ale dost, Caroline už necháme odpočívat v pokoji. Kolik odpadků?“

„Moment,“ vypravila ze sebe Bea. „To nejsou všichni. Ještě Madeline. Mrtvě narozená.“ Tvář měla v jenom ohni. „Nevěděla jsem, jestli se počítá,“ vykoktala.

Správce Bob si ji chvíli upřeně prohlížel a pak sklopil pohled na formulář a chvíli ho převracel. „Vypadá to, že nepočítá. To je dobré vědět. Takže napíšeme tři, ano?“ V kolonce Počet úmrtí vyškrábal čtyřku, na stažených rtech škrobený, úřední úsměv.

Bea spolkla námitky, aby se nerozkvílela. Její drobounká nehotová holčička nebyla dokončená ani natolik, aby se počítala.

Bylo to tak či onak uklidňující, nebo jí ztráta připadala o to drtivější? Najednou necítila vůbec nic.

„Kolik odpadu?“ zeptal se znovu.

„Devět kilo,“ zašeptala.

Správce Bob hvízdl. „Páni. Tolik?“

Bea by se nejradši schoulila na zemi do klubíčka. Musí mu to znít úplně nehorázně. Mrtvé dítě a pak taková spousta odpadků.

„To proto, že jsme se mezitím nedostali na stanici,“ řekla.

„Áno, jistě,“ pokývl hlavou. „To dává smysl. Kolik je to teď pytlů?“

„Tři z těch, co jsme si tu vzali posledně.“

„Aha. Ty jsou příšerné.“

„Naprosto příšerné. Divím se, že nepraskly.“

„Protože jste na ně vyrobili ty geniální obaly.“

„To Debra.“

„Skvělá švadlena.“

„To ano.“

Podíval se na soupis. „Můžu vám dát nové stránky Příručky, ale nezaručuju, že je to nejnovější verze. A když už jste tady, mohli bychom vyplnit dotazníky. Nová data jim určitě přijdou vhod. Už dlouho žádná nedostali.“

„Krev a moč taky?“

„Ne, tohle vybavení jsme poslali na Dolní stanici.“ Znovu se na ni zadíval. „Protože jste měli jít tam.“

„Půjdeme.“

„To samozřejmě půjdete. A rádi – už jsem vám tam nechal poslat všechnu poštu,“ řekl a znovu na ni mrkl. Vzápětí ale znovu změnil tón. „A navíc, vy tam musíte jít.“

Bea se k němu naklonila. „Bobe, já to chápu,“ zavrkala a nadchlo ji, když mu na tvářích naskočil ruměnec.

„No dobře, dobře,“ opáčil rozpačitě.

„Ještě nikdy jsme na Dolní stanici nebyli.“ Snažila se, aby to znělo nadšeně, ale slyšela ze svého hlasu čišet hrůzu.

„To bych se taky divil. Nedá se tam dostat zrovna snadno,“ řekl, zatímco počítal dotazníky. Po tváři se mu mihly obavy, ale pohodil hlavou a zahnal je. „Berte to prostě jako dobrodružství.“ Podal jí papíry. „Už musím letět, abych neměl doma peklo. Až je vyplníte, hoď mi je do schránky.“

Přikývla, vzala si lejstra a Bob k ní klukovsky napřáhl dlaň.

„Tak hodně štěstí.“

Stiskla mu ruku. „Doufám, že se zase brzy uvidíme.“ Stisk trval nezvykle dlouho, jako by to nemusela být pravda.

Bea se obrátila ke dveřím a snažila se vrýt si do paměti co nejvíc. Ten zvláštní, zatuchle chemický pach, který tu vždycky cítila, pronikavé bzučení světel, tiché vrčení jakéhosi stroje, který tu byl vždycky zapnutý, ačkoli na Horní střední stanici, kde se občas stavovali během zimy, nikdy neběžel. Správce Bob používal dámský deodorant, byla si tím jistá. Nebo si možná vysypával ponožky dětským zásypem, aby si nenadělal puchýře. Její matka to občas dělávala, když si brala svoje parádní boty, protože ji tlačily. Ale správce Bob nosil předpisovou pevnou obuv. Tak co ho k tomu vede? Napadlo ji, že je to proto, aby měl měkká chodidla a že se jimi s manželkou v posteli, pod čistým bílým povlečením, třou o sebe a špičkami pošťuchují věrného psa, který je hřeje u nohou. Pocítila bodnutí touhy po takové posteli, po domáckém životě. Podívala se na Bobův snubní prsten lesknoucí se v záři zářivek a na okamžik paní Bobovou z duše nesnášela, ať je to, kdo chce.

Najednou se zarazila. „Jejda, málem jsem zapomněla. Nemáte nějaké pevné tlusté lano, které byste nám mohl dát?“

Správce Bob se zamračil. „Beo, víš přece, že vám takové věci nemůžu opatřit.“

Bea přikývla, zahanbená a podrážděná, že se vůbec ptala.

Ať se jdou všichni vycpat i s tím lanem.

„Počkej,“ ozval se správce Bob, „neměl bych to dělat, ale –“ Zamával zářivě zeleným lízátkem. „Dej to té své roztomilé holčičce,“ řekl. „Vím, jak je má ráda. Ale nikomu to neříkej.“ Naklonil hlavu do strany a s potutelným úsměvem vytáhl další cukrátko. „Tohle je pro tebe. Vypadáš, že potřebuješ nějakou vzpruhu,“ dodal a úsměv zmizel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nová divočina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.