Sophie Hannah

DOKONALÉ DĚTI

Přeložila Hana Vališová

Sophie Hannah: Dokonalé děti

Copyright © Sophie Hannah 2020

Translation © Hana Vališová, 2022

ISBN 978-80-249-4668-9

Danovi, Phoebe, Guyovi a Brewstie

1

20. dubna 2019

Tak jsme tady, na úplně nesprávném místě: ve Wyddialské ulici. Je to soukromá cesta, jak vyzývavě tvrdí nápis, jehož písmena jsou větší než název samotné ulice ve vesnici jménem Hemingford Abbots. Vypnu motor, protáhnu se, abych se zbavila bolesti zad po dvouhodinové jízdě autem, a počkám, dokud si Ben nevšimne, že se v dohledu nenachází žádné fotbalové hřiště.

Nos má zabořený do mobilu. Nemůžu si pomoct, ale napadá mě, že je snad uvězněný uvnitř přístroje, který drží v ruce, a nemůže odtamtud ven. Ale vyhovuje mu to. Stejně jako Zannah. Abych pravdu řekla, většina puberťáků je jako oni. Tráví celý den a část noci připoutáni pohledem k tomuto návykovému zařízení. Obě moje děti mi pochopitelně tvrdí, že „takhle se teď žije, tak nebuď tak děsně staromódní a uklidni se“, a snaží se mě přesvědčit, že je to OK. Ale není. Děsí mě to a je to depresivní.

Někdy to může mít pro rodiče, kteří chtějí mít klid, své výhody. Může to trvat nějakou chvíli, než Ben zaregistruje naprosté ticho, tedy skoro úplné ticho, které je přerušováno občasným ptačím trylkem nebo závany větru ševelícího v korunách stromů po obou stranách Wyddialské ulice, a než si uvědomí, že kolem neprojíždějí auta ani nikde poblíž nepobíhají žádní pubertální fotbalisti. Je úplně pohroužený do hry – hlavu má skloněnou, pohybuje rty, jak palci píše do mobilu. Mám tedy tak dvě minuty klid.

Spoustu času. Za těch sto dvacet vteřin dokážete vstřebat dost věcí. A kvůli tomu jsem tady. Pořádně se rozhlédnout. Za posledních dvanáct let jsem se kolem Flořina nového domu potulovala už mnohokrát. Technicky vzato byl nový zhruba před deseti lety, ale tak o něm uvažuju i teď. Naposledy loni jsem zkoušela, zda je v této oblasti dostupný „Street View“, ale nebyl. Možná to souvisí s tím, že se jedná o soukromou cestu. Nenapadá mě nic jiného. Až do dnešního dne jsem si myslela, že Wyddialská ulice je hodně zastrčená. Přestože se jedná o uličku klidnou, skoro venkovskou, nachází se jen dvě minuty od rušné ulice.

Nemám zdání, jaký dům bych si koupila, pokud by nezáleželo na penězích, ale byla jsem vždycky zvědavá, jaký dům si Flora a Lewis pořídili, ovšem zas ne tolik, abych tomuto čtyřhodinovému výletu obětovala půl dne, zvlášť kdyby mě mohl na mé špionážní misi někdo zahlédnout. Jen těžko bych vysvětlovala svou přítomnost. Na druhou stranu jsem se ze zvědavosti chytila příležitosti, která se mi nabízela. Jakmile jsem obdržela seznam blížících se fotbalových utkání a spatřila jsem „St. Ives, Cambridgeshire“, hned jsem věděla, co udělám. Cítila jsem, že je to odměna za všechny ty soboty, kdy jsem Bena vozila na utkání, a za všechny ty hodiny postávání u rozbahněných hřišť, na kterých hrál. Konečně jsem dostala prémii a rozhodla jsem se, že ji plně využiju.

Kdyby mě tady dnes Flora nebo Lewis náhodou zahlédli, moje odpověď by byla tak blízko pravdě, že by to vlastně byla pravda: vezu syna na oblastní pohár ve fotbale, který se tu koná, a asi jsem špatně odbočila. Ben v červeno-bílém fotbalovém dresu vzadu v autě by byl dobrým důkazem, který bych potřebovala. Lží by byla jen ta část příběhu se špatným odbočením.

Pro lepší výhled jsem zaparkovala naproti domu číslo 16, ne přímo před ním. Nalevo od pevné dřevěné brány se nachází čtverhranné označení z šedého kamene připevněné k vysoké cihlové zdi, jež chrání vše kromě střechy domu před zvědavými pohledy lidí, jako jsem já. Je tam nápis „Newnham House“.

Zakroutím hlavou. Je neuvěřitelné, že si to jméno vybrali. A ta brána, v nejvyšším bodě o čtvrt metru vyšší než horní hrana zdi… Většina domů tady kolem je obehnána zdmi. Zjevně ani bydlení na soukromé cestě nepřináší obyvatelům dostatek soukromí.

Nový dům Flory a Lewise Braidových musí samozřejmě vypadat takto. Mohla jsem to předpokládat. Ošklivé, rozlehlé moderní sídlo, soukromá ulice, brána nalhávající sama sobě, že není vyzývavá a nepřátelská, přestože je nahoře zdobená zakroucenými květy, které se naoko tváří přívětivěji než dvoumetrové desky z tvrdého dřeva pod nimi. Pod znakem „Newnham House“ je stříbrná krabička s tlačítky – domácí telefon. Kdybych chtěla jít dovnitř, musela bych je zmáčknout, což rozhodně nechci.

Tohle dělá z lidí příliš mnoho peněz? Nebo tohle udělala spousta peněz Lewisi Braidovi? Tenhle dům, to není Flořina volba – nebo ne té Flory, kterou si pamatuju. Když se o něčem s Florou dohadovali, vždycky to dokázal zaonačit tak, že bylo po jeho.

„Kde to jsme? Tady není hřiště.“ Můj syn si konečně všiml okolí.

„Já vím.“

„Tak proč stojíme? Myslel jsem, že víš, kam jedeme.“

„To vím.“

„Rozcvička začíná zhruba za patnáct minut.“

„A nám to bude trvat deset minut dostat se tam. Štěstí, co?“ Usmála jsem se zvesela a nastartovala.

Ben se s povzdechem vrátil ke svému mobilu. Má dost ohleduplnosti a neřekne: „Kéž by mě sem vezl táta.“ V naší rodině se traduje, že Dominik je výborný řidič, který si cestu naplánuje tak, aby měl dost času, zato já jsem pravý opak. Tento týden měl službu na odvoz na fotbal Dominik. Nemohl uvěřit svému štěstí, když jsem oznámila, že mám chuť projet se a odvézt syna místo něho. Pochybuju, že si pamatuje, že se Flora s Lewisem krátce poté, co jsme je viděli naposled, přestěhovali do blízkosti St. Ives. A i kdyby, nenapadlo by ho, že mám nějaký tajný plán. Dominik by si nikdy neudělal desetiminutovou zajížďku, aby se podíval na současný dům někoho, koho neviděl už dvanáct let – a tudíž bych to podle něho neměla udělat ani já.

„Do prdele!“ Ben zahučí na svůj mobil.

„Bene. Co jsme si …“

„Promiň.“ Zní to jako další sprosté slovo. „Máš seznam všeho, co táta kdy udělal špatně?“

„Cože? Ne, jistě že nemám.“

„Takže to není normální? Většina lidí, kteří spolu mají nějaký vztah, to nedělá?“

„Napsaný seznam? Rozhodně ne.“

„Lauren má v mobilu seznam všeho, co jsem kdy udělal špatně od té doby, co jsme spolu.“

Lauren, nádherná jako modelka, která se ke mně chová s přehnanou zdvořilostí a podle mých dvou dětí nejí nic kromě nudlí, se považuje za Benovu přítelkyni. On se tomuto označení brání a trvá na tom, že o nic skoro nejde.

„Ale nikdy jsi snad Lauren nic špatného neprovedl, ne? Nebo snad ano?“ Jsou spolu, jestli se to tak dá nazvat, jenom tři týdny.

„V poslední esemesce jsem poslal jen dvě x místo tří.“

„Udělal jsi to naschvál?“

„Ne. Ani jsem nevěděl, že jsem to udělal. Nepřemýšlel jsem o tom.“

Dávám znamení, že odbočím na hlavní, a napadá mě, že kdybych měla možnost, zůstala bych ve Wyddialské ulici o něco déle. Proč? Udělala jsem, co jsem chtěla, a prohlédla si, co bylo zvenku možné vidět. To by mělo stačit.

„Kdo do pr… Kdo počítá, kolik je v esemesce pus?“ vyprskne ještě Ben.

„Holky ano. Tedy některé holky. Lauren je zjevně jednou z nich.“

„Prvním problémem bylo, že jsem to nedělal. Ona mi vždycky poslala celou řádku x na konci zprávy, a já ne. Myslela si, že to znamená, že o ni nestojím, tak jsem je začal posílat, a ona je teď počítá a myslí si, že to něco znamená, když jich pošlu míň než v poslední zprávě. Není to šílený?“

„Zeptej se Zannah, jestli počítá, kolik pus jí Murad posílá v esemesce.“ Podle toho, co vím, provedl Murad za poslední rok a půl, co se Zannah chodí, nebo jak to nazvat, jen jedinou věc špatně. A hned druhý den ráno se objevil se zdrceným výrazem v očích a v rukou svíral tucet rudých růží.

Zannah potěšily jak růže, tak i zpráva, že prožil bezesnou noc poté „co mě kritizoval, když jsem, sakra, nic špatného neudělala. Mami, je mi opravdu jedno, že kleju. Ale někdy to prostě potřebuju, nebo bych se musela vrhnout z mostu.“

Hodně by mě překvapilo, kdyby se moje dcera nedržela na špici statistik množstvím pus na zprávu.

Ben zahučí. „A teď, protože okamžitě neodpovím a neomluvím se a nepošlu dlouhou řadu x, mě obviní, že ji zanedbávám.“

„Tak proč jí neodpovíš a nepošleš víc pus?“

„Ne! Proč bych měl?“

„Máš pravdu. Neměl bys.“ Chudák kluk. Je mu proboha čtrnáct. Vždyť je ještě mladý na to, aby se zabýval komplikovanými vztahovými dohady.

„Neudělal jsem nic špatného, mami. Zeptej se Zannah. Lauren je náročná…“

„Bene!“

„Osoba. Chtěl jsem říct osoba.“

„No jistě.“ Mám radost, že mu instinkt radí, aby se jí postavil, že nemá v plánu proplakat celou noc a zítra ráno přinést Lauren domů tucet růží.

O deset minut později už parkujeme na správném místě. Ben vylézá z auta. „Půjdeš se dívat?“ zeptá se a hodí mobil na přední sedadlo. Obvykle to dělám. Fotbal mě ani trochu nezajímá, ale líbí se mi vidět Bena, jak dělá něco zdravého a užitečného, něco jiného než otročit elektronickému přístroji.

„Za chvíli,“ odpovím. „Nejdřív chci najít supermarket a koupit něco k večeři.“

Dívám se, jak odbíhá. Hned se začíná s ostatními kluky v červeno-bílých dresech zvesela pošťuchovat, taháním za batohy se pokoušejí jeden druhého povalit.

Na vedlejším sedadle zazvoní Benův mobil. Na obrazovce zabliká

„Zannah“. Zvednu to. „Ahoj, zlato. Vše OK?“ Zannah v sobotu nikdy nevstává před polednem.

„Kde je Ben?“ Nedokáže dobře skrýt své pocity.

„Na fotbale.“

„Opravdu? Podle Snap Maps byl před zhruba deseti minutami ve Wyddialské ulici. Co tam, proboha, dělal?“

„Ano, to je kousek odtud. Teď jsme na fotbale.“

„Dobře. Až ho uvidíš, mohla bys mu, prosím, vyřídit, aby něco udělal s tou náročnou noční můrou, co si říká jeho přítelkyně? Díky.

Zrovna mi volala a vzbudila mě, aby mi sdělila, že jí Ben uprostřed důležitého hovoru utnul, a chtěla po mně, abych mu vyřídila, ať se jí ozve. Jejich problematický vztah není můj problém, mami, a jsem do něho zatahovaná.“

„Já…“

„Díky, mami. Uvidíme se později. Jdu ještě spát. Panebože, je teprve půl desáté!“

A je pryč. Použila výraz „přítelkyně“. Takže tohle slovo není mezi puberťáky zakázané. Musím si přidat tuto důležitou informaci do své studie o chování pubescentů a jsem ráda, že můj investigativní zájem o každý aspekt života mých dětí není reciproční. Zannah a Ben se ani vzdáleně nezabývají detaily mého každodenního života. Ani jeden z nich se mě nezeptal, proč jsem před zápasem jela do Wyddialské ulice. A ani jeden z nich to už neudělá.

Žít s těmito dvěma lidmi, kteří nikdy nezpochybňují vaše chování, je uklidňující. Zkoušela jsem to jednou vysvětlit Dominikovi, který si stěžoval, že se děti nikdy neptají, jak jsme se celý den měli. „Jsou to puberťáci,“ řekla jsem mu tehdy. „Cokoliv se stane mimo jejich pubertální zónu, je nezajímá. Buď za to vděčný. Pamatuješ si, jak ti Ben našel v kapse cigarety a zapalovač, a ty jsi mu řekl, že jsi s tím přestal už dávno, že tam musejí být nejmíň deset let? Tenkrát ti nevadilo, že se v tom dál nevrtal a neřekl, že sis ten kabát koupil před měsícem.“

Nemám žádné neřesti, které bych před svými dětmi musela skrývat. Kromě toho jednoho škobrtnutí s Dominikovými cigaretami a zapalovačem a potom, když byly Zannah asi čtyři a ještě se zajímala o lidi kolem sebe a všimla si, že její matka dělá něco podivného. Vešla do kuchyně a uviděla mě s nůžkami v jedné ruce a fotografií v druhé. Asi jsem se tvářila zmateně a provinile, protože se mě zeptala, jestli jsem v pořádku. „Samozřejmě, zlatíčko,“ odpověděla jsem jí zvesela. Jak jsem mohla své čtyřleté dceři a komukoliv jinému vysvětlit, co dělám? Dominik pracoval v hale, která byla v našem starém domě hned vedle kuchyně. Zděsil by se. Vzpomínám si, jak jsem zadržela dech a modlila se, aby v něm můj nepřirozeně vysoký tón toho „samozřejmě“ nevyvolal podezření. Čtyřletá Zannah se zatvářila pochybovačně, ale už se na nic dál neptala.

Fotografie, se kterou mě přistihla, zachycovala Braidovy: Lewise, Floru a jejich tři děti, Thomase, Emily a Georginu. Portrét šťastné rodinky na zahradě. Flora vždycky přikládala fotku k vánočnímu přání. To dělala pokaždé a také podepisovala přání „Lewis, Flora…“ Jeho jméno bylo vždycky na prvním místě, protože to bylo zvykem a protože Braidovým na takových věcech záleželo. Jednou jsme to s Dominikem probírali. Tenkrát pronesl: „Lewis určitě nikdy neřekl Floře, aby ho napsala na první místo. Nechal ji prostě ta vánoční přání napsat, ne? Nedokážu si představit, že by se tím zabýval.“

„To máš pravdu, ale taky by si nikdy nevzal ženu, která by v korespondenci neuvedla jeho jméno automaticky jako první.“

Často jsem chtěla Dominikovi za posledních dvanáct let říct, co jsem s tou fotografií udělala, a zeptat se ho, co si myslí, že je horší. Tohle, nebo to, co mi provedla Flora.

Kdyby se tak stalo, určitě by se zasmál a láskyplně by mi řekl: „Ty jsi blázen, Beth.“ Asi by mi znovu zopakoval, že jsem šílená, kdyby věděl, co hodlám udělat teď, a nebude to zaručeně to, co jsem řekla Benovi.

Nepůjdu do supermarketu koupit něco k večeři. Vrátím se do Wyddialské ulice.

Zaráží mě, jak moc si uvědomuju, že jsem sama a nejsem honěná začátkem fotbalového zápasu a nic mě nerozptyluje. Vidím černou železnou schránku připevněnou ke sloupku brány, s bílou šestnáctkou, bezpečnostní alarm, řadu něčeho, co by mohly být malinkaté bezpečnostní kamery nebo nějaké senzory pohybu, lemující vršek domu těsně pod okapy jako řetěz neskutečných čarovných světýlek.

Když jsem dorazila, šedá na obloze ustoupila zamžené modré a objevilo se slunce. Konečně se letos poprvé udělalo docela teplo. Přestože mám stažené okénko, v autě je už dost horko. Nechce se mi zapínat klimatizaci, protože bych musela nastartovat, což by bylo to poslední, o co bych měla zájem, aby se Flora podívala ven a přemýšlela nad zaparkovaným autem s nastartovaným motorem.

To je zvláštní. Předpokládám, že pokud je někdo doma, bude to Flora. Před dvanácti lety, když jsem se s Braidovými znala, Lewis o sobotách rozvážel Thomase a Emily po nejrůznějších zájmových kroužcích: na plavání, do dramatického kroužku, na tenis. Pětiletý Thomas a tříletá Emily měli absurdní počet aktivit, které nesměli zameškat. Lewis je vozil tam i zpátky, zatímco Flora doháněla domácí práce. Říkával: „Až svou společnost prodám za trilion dolarů, najmeme si flotilu šoférů a já budu moct trávit víkendy u telky s nohama nahoře.“ Tehdy často žertoval o tom, jak z něho bude jednou boháč. Když jsme zašli do přeplněného baru nebo kavárny, kde jsme museli zvyšovat hlasy, aby nás bylo slyšet, Lewis prohlašoval: „Až budu bohatý, budu zaměstnávat čtyři šéfkuchaře, kteří budou ubytováni v přístavcích naší vily – indického, italského, francouzského a anglického. A tak nebudu muset snášet hluk ostatních lidí, abych se dobře najedl.“ Flora vždycky zamlaskala nad jeho imaginární extravagancí a řekla „Lewi-si“ stejným tónem, jaký používala na pokárání svých dětiček, když se na veřejnosti předváděly.

Jak se později ukázalo, Lewis si nemusel dělat starosti s prodáním své společnosti, aby zbohatl. Jeho dědeček, chamtivý skrblík, zemřel a odkázal mu několik miliónů liber, o jejichž existenci Braidova rodina neměla tušení. Lewis a Flora se přestěhovali z třípokojového přízemního bytu do čísla 16 ve Wyddialské ulici, kde zjevně mají přinejmenším osm ložnic, a Lewis si možná najal všechny ty šéfkuchaře, o nichž kdysi žertoval. Třeba je spolu s Florou a dětmi v domě a zírají do svých iPhonů.

Jak stará je asi Georgina? Dvanáct, takže ještě ne tak docela puberťačka. Zannah jsme dovolili mít mobil až ve třinácti, ale pubertální chování už v té době měla. Bylo jí asi jedenáct, když poprvé pozvedla obočí a zeptala se mě, jestli jsem opravdu myslela vážně, že by šla do města s někým, kdo si přes sebe hodil koberec. (Měla jsem na sobě nádherné vlněné pončo.)

Zastydím se, jak přemýšlím o Georgině Braidové, a tak se raději soustředím na dům. Špatně jsem se dívala – na první pohled se zdál moderní, ale při důkladnějším pozorování vypadá, že pouze boční části jsou nově postavené. Střední část budovy vyčnívá zpoza majestátního pravého a levého křídla, která jsou na jedné úrovni a byla přistavěna mnohem později při – jak by to Zannah nazvala – silném pocitu nadšení. Tmavočervená vlnitá střecha novějších částí začíná výš než střecha střední budovy, která má dvě arkýřová okna. Pravděpodobně to kdysi byl středně velký dům. Těsně nad zavřenou dřevěnou bránou je vidět vstupní stříška pokrytá stejně červenými taškami. Kromě obou střech je celý štít zářivě bílý. Vypadá, jako by ho natřeli včera. Celkově dům připomíná moderní uhlazenou bílou krychli, která pohltila oblou starou chalupu a nedokázala ji strávit. Mezi domem a vysokou zdí stojí dlouhá, nízká budova. Asi to bude garáž pro dvě nebo tři auta. Jestliže mají tolik prostoru vepředu, vzadu to musí být přinejmenším třikrát tolik. Představuju si dlouhý pruhovaný trávník, nepřeberné množství odstínů sytě zelené a hladkou kamennou terasu s nejmodernějšími venkovními křesílky a pohovkami– určitě jsou tmavohnědé s naducanými béžovými polštáři.

Setřu si z čela kapičky potu. Otevřené okno nestačí. Jak to, že se tu najednou udělalo takové horko? Malinko pootevřu dveře, aby mohlo dovnitř proudit trochu víc vzduchu.

Mohla bych…

Ne. V žádném případě. Nemůžu jen tak zazvonit, usmát se a říct:

„Ahoj, Floro. Jedu zrovna kolem, tak mě napadlo, že se zastavím.“ Ne po dvanácti letech.

Proto jsem tady? Ne abych viděla dům, ale protože tajně doufám, že přepíšu náš příběh?

Braidovi a Leesonovi byli nejlepší přátelé. Před dvanácti lety se nijak nepohádali ani si nevyměnili ostrá slova. Když se viděli naposledy, smáli se, políbili se a objali se na rozloučenou. Mluvili o tom, že se zase brzy sejdou. Třeba následující týden by mohli s dětmi zajet na letní trh na Parker’s Piece. Když si nadšeně domlouvali, že si zavolají a dojednají tento výlet, Flora Braidová a Beth Leesonová věděly, že ani jedna druhé už nezavolá a že se žádný výlet na trh neuskuteční. Dominik Leeson ani Lewis Braid to netušili, protože jim nikdo neřekl, že se obě rodiny již nikdy nesetkají a nikdy spolu nepromluví.

Na první pohled to nedává smysl. Pouze Flora a já chápeme, co se stalo. I když nevím, jestli chápání toho všeho bylo na obou stranách stejné. Pokoušela jsem se Dominikovi vysvětlit, co se z mého úhlu pohledu stalo, a předpokládám, že Flora musela Lewisovi taky něco říct, ačkoliv nevím, zda přiznala pravdu.

Tohle je směšné. Měla bych se dívat, jak Ben hraje fotbal, nebo najít supermarket. Opravdu bych potřebovala koupit něco k večeři. Koho zajímá, kde teď Braidovi žijí? Viděla jsem vše, co je k vidění. Béžové závěsy v horních oknech, silné hranaté sloupky brány z červených cihel, nahoře zakončené velkými koulemi ze šedého kamene, nádherně vyhlazené dokulata, příšerně kontrastující s červenou cihlou.

Měla bych jet.

Chystám se nastartovat, když si všimnu přijíždějícího auta. Je to range rover a blíží se opravdu pomalu. V ulici je omezená rychlost, ale auto jede ještě pomaleji. Sleduju ho pohledem a doufám, že přidá, když zaregistruju pohyb z opačné strany.

Je to Flořina brána a otevírá se.

Stříbrošedý range rover ještě zpomaluje, když se blíží k domu Braidových. Po centimetrech se sune vpřed, až je na úrovni mého auta. Tak tam má namířeno: dřevěnou bránou na pozemky čísla 16. Flora a Lewis pochopitelně nemají takovou bránu, aby museli vylézat z auta a otevřít ji. Jistě mají nějaký druh dálkového ovládání. Polootevřeným okénkem range rovera zahlédnu lesklé tmavohnědé vlasy. Mohla by to být Flora. Musí to být ona.

Sakra. Jak jsem si jen mohla myslet, že mi to projde? Určitě mě uvidí.

Ne, neuvidí. Nikdo se nekouká po náhodně zaparkovaných autech. Projede bránou, která se opět zavře, a už nebude myslet na to, co se děje za zdmi jejího pozemku.

Odvrátím tvář a nakloním se co nejblíž k otevřenému oknu, abych pokud možno něco zaslechla.

Několik vteřin není nic slyšet. Pak se ozve zaskřípání pneumatik na štěrku a zvuk vypínání motoru. Dveře auta se otevírají. Nohy došlápnou na cestu a ke mně se nese ženský hlas, konec věty: „… řekla, že jsem připravena. Můžeš začít. Ano. Začni.“

Je to Flora. Nepochybně. Nepůsobí nijak šťastně. Její hlas zní… Nevím, jak to popsat. Vystrašená, rozčilená, připravená na nejhorší. Stane se snad něco hrozného?

Nebuď směšná. Slyšela jsi sotva šest slov!

Zpozorním, jestli nezaslechnu odpověď. Nic. Flora zřejmě telefonuje.

Nikdy dřív její hlas takhle nezněl.

Nedokážu se nepodívat. Musím to risknout. Když dojde k nejhoršímu, ona mě zahlédne a já dospěju k závěru, že s ní nedokážu mluvit, tak prostě rychle odjedu. Aspoň budou mít sousedé v této zóně s omezenou rychlostí o čem mluvit. Mohli by začít lobovat za to, aby byla ulice z obou stran uzavřena, aby tam v budoucnu nikdo, kdo tam nebydlí, nemohl vjet.

Brána do Newnham House je stále otevřená dokořán. A tam stojí Flora, o dvanáct let starší, ale určitě je to ona. Vlasy má pořád stejné. Tmavohnědé, žádné známky šedin, stejný účes. Má na sobě bílé zavazovací boty, světle šedou mikinu s kapucí a džíny.

„Doma,“ říká a oddaluje mobil od ucha. „Jsem doma.“

Snažím se to potlačit, ale vrátilo se to. Silný pocit, že to, čeho jsem svědkem, není běžná konverzace. Něco není v pořádku.

Následuje chvilka ticha. Pak řekne: „Hej, Chimpy.“ Zarazí se, pak mírně zvýší hlas: „Hej, Chimpyyy!“

Zvláštní. Slova ani trochu neodpovídají výrazu ve tváři. Vypadá znepokojeně a ustaraně, rozhodně se netváří přívětivě.

Mluví teď snad s někým jiným? Předal ji ten člověk, kterému říkala, že je připravena, dítěti? Určitě to musí být dítě. Kdo jiný by si nechal říkat Chimpy? Také změna tónu hlasu od normálního k opatrnému, pomalejšímu, hlasitějšímu …

Náhle se rychle odvrátí, natáhne ruku a drží mobil co nejdál od ucha.

Po několika vteřinách ho vrátí k uchu a druhou rukou si otře oči.

Rozplakala se a nechtěla, aby ji Chimpy slyšela.

„Peterborough,“ řekla už o něco normálnějším hlasem. „To mám tedy štěstí. Opravdu štěstí.“

Oči se mi zalijí slzami. Nemohu zamrkat. To by mi začaly téct po tvářích a já bych oficiálně plakala, což by bylo nesmyslné. Tahle žena už není dvanáct let součástí mého života. Proč by mě mělo trápit, že ji něco v telefonním hovoru rozrušilo?

„Ano. Zítra,“ říká. „Promluvím si s tebou zítra.“ Dívám se, jak vrací mobil do kabelky. Několik vteřin stojí nehnutě, vypadá vyčerpaně, tváří se rezignovaně, jako by si oddechla, že hovor skončil.

Otevře zadní dveře range roveru a strčí hlavu dovnitř. „Jsme tady!“ Násilně veselý hlas zní nepřesvědčivě. Narovná se. Nic se neděje. To mě nepřekvapuje. Pokud je destinací jejich vlastní domov, puberťáci bez pořádného sekýrování nevylezou z auta. Pokud je vysadíte u kamaráda, je to něco jiného.

Slyším, jak si Flora povzdechne. „Thomasi! Emily!“ zvolá zpěvným hlasem. „No tak, vylezte!“

„Proč na ně mluvíš jako na batolata?“ zamumlám si pro sebe.

„Není divu, že tě ignorují.“

I když byly Flořiny děti malé, mluvila na ně jako na miminka, což mi lezlo na nervy. Díky ní jsem se vždycky snažila promlouvat na Zannah a Bena jako na normální lidi.

Flora odstoupí od auta, jako by se někdo snažil vylézt ven. „To je ono,“ řekne povzbudivě.

Přestaň s tím, ženská, pokud nechceš, aby ti utekli a přidali se k nějaké sektě. Měli by být schopní vylézt z auta bez žvatlání své matky.

Z auta vylétne jasně modrý raneček a dopadne na zem. Pak se objeví noha a za ní kluk.

Velmi malý kluk. Co to, k čertu, je?

„No tak, Emily,“ říká Flora. „Thomasi, zvedni ten batůžek.“

Z auta se vykulí malá holčička. Zvedne modrý batůžek a podá ho chlapci.

„Výborně, Emily. To je od tebe hezké. Poděkuj jí, Thomasi.“ Tohle snad není pravda.

Pravou rukou se dotknu tváře. Jsou chladné. Celé tělo mi ztuhlo, kromě srdce, jehož bušení mi zní v uších, jako bych byla uvězněná v tunelu.

Opřu se, zavřu na několik vteřin oči, a pak je zase otevřu.

Nic se nezměnilo. Holčička se otočí a na chvilku hledí přímo na mě.

Je to ona. To tričko s chundelatou ovečkou… Le petit mouton. Holčička, na kterou hledím, je Emily Braidová, až na to, že jí není patnáct, jak by mělo, musí jí být tolik, určitě je, pokud se svět nezbláznil. Tohle je Emily Braidová, kterou jsem znala před dvanácti lety, když jí byly tři. A Thomas… Nevidím celou jeho tvář, ale i tak poznám, že je mu stále pět let, jako když jsem ho viděla naposledy v roce 2007.

Musím odtud pryč. Nedokážu se na to dívat. Všechno je špatně. Třesoucíma se rukama šmátrám po klíčích. Pevně je stisknu, ale hned si uvědomuju, že svírám nesprávný předmět. Je to knoflík na palubní desce, ne klíče. Čekám, až nastartuju, ale nedaří se mi to, protože to nedělám správně. Dokážu myslet jen na Thomase a Emily Braidovy.

Proč jim je… jak jim může být… stále tři a pět let. Proč nejsou starší než před dvanácti lety?

Jak to, že nevyrostli?

2

O několik hodin později procházím vstupními dveřmi, a když je za sebou a okolním světem zavřu, mám pocit vítězství.

Dokázala jsem to. Jsme s Benem bezpečně doma. Jak jsem se mohla dostatečně soustředit na řízení? Neměla jsem to riskovat.

Opřu se o zeď v hale, zavřu oči a téměř nevnímám hlas Bena, který vykládá Dominikovi o zápase. Synův hlas před několika měsíci zmužněl a my si pomalu začínáme zvykat na hlubší tón. Učitel hudby ho onehdy popsal jako bas, což ve mně vyvolalo zvláštně smíšené pocity. Můj sladký chlapeček a bas. Nejhlubší dunivý mužský hlas. Jak se to stalo?

Jak vysvětlím Dominikovi nebo komukoliv jinému, co jsem spatřila ve Wyddialské ulici?

Chci se v obýváku pohodlně svalit do křesla s nohama nahoru, abych promyslela, co udělám. To je ale absolutně nedosažitelný cíl. Nedokážu si představit, jak se ke křeslu dostat, přestože obývák je jen pár metrů odtud daleko. Nic už nedává smysl, a tak zůstanu v hale, dívám se na kusy bláta, které odpadly z Benových kopaček a které budu muset časem uklidit.

Kde byla Georgina Braidová? Proč nebyla se svými sourozenci v autě? Poslední, co jsem viděla před odjezdem, bylo, jak Flora dálkovým ovládáním zamyká auto a pak jím míří na bránu a ta se zavře. Možná že Georgina zůstala v autě a ještě se nevyškrábala ven.

Nedokázala by vylézt ven. Je jí jen několik měsíců. Flora by ji musela zvednout ze sedačky a…

Tu děsivou myšlenku okamžitě zapudím. Jak si můžu já, dospělá inteligentní žena, něco takového jen pomyslet? Georgině bylo několik měsíců před dvanácti lety. Musí jí být dvanáct. Thomasovi sedmnáct a Emily patnáct. To jsou fakta, o kterých nelze pochybovat. Žádný jiný scénář pro někoho, komu bylo v roce 2007 pět, prostě neexistuje. Musí mu být teď sedmnáct.

Pokud není mrtvý.

Tohle také není myšlenka, která by se mi měla honit hlavou. Thomas, Emily a Georgina nejsou mrtví. Proč by byli? Dva z nich nemůžou být, protože…

Protože jsem je viděla? Ve věku pět a tři, což je prakticky nemožné?

Nebyly to jen moje přeludy? To je taky nemožné.

Nevnímám bláto a pohozené kopačky a zamířím do obýváku, posadím se jako člověk, který čeká, že se stane zázrak.

Na schodišti se ozvou kroky a hned vzápětí Zannin hlas: „Okamžitě musíš přestat ignorovat Lauren.“

„Ignorovat? Co to znamená?“

„To bys nepochopil, tati, tak mě nenuť, abych ti to vysvětlovala.“

„Já ji neignoruju,“ namítne Ben. „Jenom jí neodpovídám.“

„Jo. A Lauren mě kvůli tomu od rána zahlcuje zprávami, tak s tím něco udělej, ať se tím nemusím zabývat.“

Dveře do obývacího pokoje se rozletí, až bouchnou do zdi. Vchází Zannah v černém tílku a tyrkysových kalhotách od pyžama s bílými puntíky. Kolem hlavy má omotaný světle fialový ručník a celý obličej má popatlaný zelenou zrnitou hmotou.

„Mami, můžeš zařídit, aby s tou Lauren něco udělal?“ Mrkne na mě. „Co je s tebou? Vypadáš úděsně.“

Výborně.

Dnes se rozhodla začít si všímat, že jsem někdo, jehož chování by mohlo mít nějaký význam. Zírá na mě a čeká na odpověď. V hale právě Dominik říká, že Benův trenér Gary určitě lituje, že Bena v poločase odvolal, protože během následujících vteřin poté, co Bena vystřídal slabší obránce, druhý tým dvakrát skóroval. Jindy by mě to tak nerozčililo jako dnes. Dominik tam nebyl. Tak jak to ví?

Po zápase jsem s Garym prohodila pár vět a rozhodně mi nepřipadal jako člověk, který by něčeho litoval.

„Tati!“ zaječela Zannah. „Pojď se podívat na mámu. Něco jí je.“

Nejjednodušší by bylo říct, že mi je špatně. Nikdo by se nedivil. Je horko. A to mi nikdy nedělá dobře. Děláme si z toho doma legraci. Ben a já máme světlou keltskou pleť a konstituci a vyhovuje nám chladnější počasí. Dominik a Zannah jsou snědší s olivově zabarvenou pletí a milují vyvalovat se hodiny na sluníčku.

„Tati, pojď sem, vážně!“

Než ke mně Dominik dojde, dospěju k názoru, že nejrozumnější bude předstírat, že mi je dobře, a doufat, že tomu tak bude. Třeba do večeře přesvědčím sama sebe, že jsem neviděla pětiletého Thomase a tříletou Emily, že to byla jen halucinace.

„Jsi v pořádku?“ ptá se Dominik.

„Jistě že není v pořádku.“

„Zan, můžeš nás nechat s tátou chvilku o samotě?“

„Cože? Proč? Nebudete se rozvádět, že ne? Jestli ano, budu moct vrazit jednu lidem, kterým jsem doteď jednu nevrazila? Rodiče Callie se rozcházejí a ona do mě začala strkat a šťouchat – jako z legrace – ale všude mám modřiny. Vlastně už jí mám po krk.“

„My se nerozcházíme,“ ujišťuju ji.

„Beth, co ti je?“ naléhá Dominik. „Měl bych mít o tebe strach?“ Z haly se ozve Ben: „Mohli byste ukončit to drama?“

„Jistě, až umřeme,“ odpoví mu Zannah. „Život je drama, bratříčku.“

„Zannah, prosím tě,“ vloží se do toho Dominik. „Běž nahoru.“

„Mami, proč tu nemůžu zůstat?“

„Suzannah. Málokdy tě žádáme, abys …“

„Ale, ale. Táta mě oslovuje celým jménem. To musí být vážné. Dobře, už jdu.“ Zannah vyběhne z pokoje a práskne za sebou dveřmi. Ještě v tu chvíli jsem přesvědčena, že nic neřeknu a budu se nadále tvářit, že se nic nestalo, ale je mi jasné, že se tím nebudu řídit. Jsem toho plná, všechno ve mně vře, chce to ven.

„Během Benova fotbalu jsem jela do Hemingford Abbots.“ Ben se zamračí. „Kde to je?“

„Blízko St Ives, kde se hrál fotbal.“ Zhluboka se nadechnu. Tohle není obtížná část. To by mělo být snadné. „Tam se odstěhovali Braidovi když odjeli z Cambridge.“

„Už si vzpomínám – než se odstěhovali na Floridu.“

„Co? Kdo se odstěhoval na Floridu?“

„Braidovi.“

Dveře se znovu otvírají a objeví se v nich Zannah. „Takhle se nikam nedostanete. Potřebujete tlumočníka.“ A předvádí právě teď vynalezenou znakovou řeč.

„Ty jsi poslouchala za dveřmi?“ oboří se na ni Dominik.

„Pochopitelně.“ Obrátí oči v sloup. „Kdo by odolal?“

„Braidovi se nepřestěhovali na Floridu,“ podotknu.

„Ale ano. Beach něco.“

„Proč myslíš?“

Zatváří se zmateně. „Nevím. Jenom… jasně. Možná jsem na to narazil na LinkedIn. Moc tam nejsem, ale myslím, že mi přišla zpráva, že ho můžu sledovat nebo se s ním přátelit, nebo něco, co se dělá na LinkedIn. Podíval jsem se na jeho profil. Byl výkonným ředitelem nějaké společnosti na Floridě.“

„Třeba byli na Floridě nějakou dobu, ale už tam nejsou,“ vysvětluju.

„Parkovala jsem před jejich domem v Hemingford Abbots, přijelo auto a vjelo bránou dovnitř. Vystoupila z něho Flora.“

„Nevím, kdo jsou ti lidé, ale třeba se rozvedli,“ říká Zannah. „On žije na Floridě a ona tady.“

„Zan, prosím tě, mohli bychom si s tatínkem promluvit o samotě?“ Jakmile uslyší, co se stalo, bude si buď o mě dělat obavy, nebo bude kousavě sarkastická. Nestojím ani o jedno.

Vypadá zklamaně, ale pro tentokrát se nehádá. Posloucháme dunění jejích kroků, jak vystupuje po schodech nahoru do svého pokoje.

„Třeba se přestěhovali zpátky,“ uvažuje Dominik.

„Do stejného domu? Je to stejná adresa, jakou nám dali před dvanácti lety, když se odstěhovali z Cambridge: Wyddialská 16.“

„Mohli ho na dobu, kdy bydleli na Floridě, na čas pronajmout. Ať to bylo jakkoliv, myslím, že je to jedno. Aspoň pro nás.“

„Jejich děti nevyrostly,“ vyhrknu a je mi jasné, že to zní naprosto nesmyslně.

„Cože?“

„Thomas a Emily. Mělo by jim být sedmnáct a patnáct. Mám pravdu?“

„Jo, tak nějak.“

„Viděla jsem je, Dominiku. Flora otevřela zadní dveře u auta a zavolala: ‚Thomasi! Emily! Vylezte ven!‘ Jako když mluví na malé děti. Hned mě napadlo: ‚Kdo takhle mluví na puberťáky?‘ Děti pak vystoupily z auta, a nebyli to puberťáci. Byly to malé děti.“

Dominik se tváří zmateně. Pak se zasměje, ale nepřirozeně. Jako kdyby ho mohl někdo každou chvíli zarazit.

„Beth, to je absurdní.“

„To je, jasně. A neviděla jsem Georginu…“

„Koho?“

„Jejich nejmladší.“

Vykulí oči. „Sakra, víš, že jsem úplně zapomněl, že měli tři děti?“

To mě ani nepřekvapuje. Lewis a Dominik si nikdy nebyli tak blízcí jako Flora a já. Dominik si na ně asi ani nevzpomněl od té doby, co jsme je viděli naposledy.

Usměje se. „Pamatuješ si tu komůrku na Korfu za dva tisíce liber?

Na tu nikdy nezapomenu.“

„Nechápu, že jsi mi neřekl, že se přestěhovali na Floridu.“

„Proč bych měl? Vymazal jsem tu zprávu a úplně jsem to hodil za hlavu. Neviděli jsme je už léta.“

„Od té doby, co bylo Thomasovi pět a Emily tři.“ Nemůžu si pomoct, ale když to říkám, celá se třesu, přestože je tu hrozně horko.

„Takže tak staří teď být nemůžou.“

„To ne.“

„Ale Dominiku, ono jim tolik je. Viděla jsem je. Slyšela jsem, jak na ně Flora volá jménem. Viděla jsem jim do obličeje. Emily na sobě měla tričko ‚Petit Mouton‘. To si asi nebudeš pamatovat, ale… Thomas byl taky stejně oblečený. Byli to dneska oni, ale vypadali přesně jako před dvanácti lety. A byly tam ještě další divné věci.“

„Jako například co?“

Jsem mu vděčná za to, že se mi nevysmál, a ještě vděčnější za to, že si sedne vedle mě a řekne: „Pověz mi všechno od začátku, celý příběh.“

Po několika hodinách a vzhledem k tomu, že jsem vzhůru, soudím, že to nebyl sen.

Dominik, Zannah a já sedíme u kuchyňského stolu. Jíme italské jídlo z naší oblíbené místní restaurace Pirelli. Snažím se přinutit se sníst aspoň jedno sousto cannelloni plněných špenátem a ricottou, které mi Dominik přinesl. Od rána nemám hlad. Ben přespává u kamaráda Aarona, a je tak jediným členem rodiny, který neví, co jsem viděla, nebo spíš nemohla vidět, ale to záleží na úhlu pohledu. Zannah ví téměř všechno, hlavně díky tomu, jak se tiše připlížila dolů a poslouchala za dveřmi obýváku.

Poté, co zhltne pizzu s krevetami a paprikou, odstrčí svůj talíř, natáhne se pro blok a propisku a přitáhne je k sobě. „Tak dobře,“ začne. „Udělejme si seznam všech možností.“

„Z horka jsem byla mimo a neviděla jsem, co jsem si myslela, že vidím.“

„To už navrhoval táta a ty jsi řekla: ‚Vím, co jsem vividěla.‘“

„To je pravda.“

„Mluvíš nesmysly, mami.“

„Pokud chceme zapsat všechny možnosti, musíme tam dát i to, že jsem se… zmýlila. Že to byl klam. I když si myslím, že to tak nebylo.“

„Dobře.“ Zannah píše poznámku. „To je tedy první možnost.“

„Neměli bychom to trochu rozepsat? Za A: Nikdo tam nebyl a já si ty tři lidi jen představovala? Za B: Viděla jsem, jak tři lidi vystupují z auta, ale nebyli to Flora, Thomas a Emily Braidovi. Existuje jistě za C a za D, ale nenapadá mě, co by to mohlo být.“

„Jaké jsou další možnosti?“ Zannah se rozhlédne kolem sebe jako manažer na schůzi, který čeká, až někdo z jeho týmu pronese užitečný návrh. „Mám nápad.“

„Pokračuj,“ pobídne ji Dominik. Nemohu uvěřit, že vedeme podobnou diskusi.

„Thomas a Emily, které jsi znala, umřeli. Lewis a Flora pak měli ještě dvě děti, kluka a holku, a dali jim stejná jména jako památku na zemřelé děti.“

„To je hodně nepravděpodobné,“ říká Dominik. „I když ne nemožné, předpokládám. To by hodně vysvětlovalo – například to oblečení. Spousta lidí si schovává oblečení, ze kterého ti nejstarší

vyrostli, a pak, když mají další děti…“ Obrátí se na mě. „Jestli byly ty děti, které jsi dnes viděla, Lewise a Flory, musely se podobat staršímu Thomasovi a Emily.“

„Pokud jsou Thomas a Emily číslo jedna mrtví, ať už je zabilo cokoliv, musela by tak zemřít i Georgina,“ poznamená Zannah.

„Pokud umřeli, muselo by o tom být něco na internetu,“ přidává Dominik.

„Ne, mýlíte se,“ říkám a trochu mě vyděsí, že jsem součástí této podivné konverzace. Není to žádné představení a nejsem divák. Dominik a Zan přeskakují z jedné myšlenky na druhou příliš rychle.

„Pokud Thomas a Emily umřeli, ano, Flora mohla chtít další děti, ale určitě by jim nedala stejná jména. To by nikdo neudělal.“

Dominik potřese hlavou. „Vždycky se najdou lidé, kteří udělají něco bizarního, co by podle tebe nikdo neudělal.“

„Flora ne. A… nevěřím, že by to někdo dokázal. Neměl bys pocit, že se snažíš tak nějak úchylně nahradit své mrtvé děti?“

„Já ano,“ souhlasí Dominik. „Ale nejsem oni. Lewis Braid byl vždycky trochu divnej. Flora ne, ale… kdyby přišla o děti při nějaké hrozné nehodě, mohla by být traumatizovaná a kdo ví, co by udělala?“

Zannah poklepává propiskou o blok. „Dobře. Takže možnost jedna: Máma byla v divném stavu a neviděla a neslyšela, co si myslela, že viděla a slyšela. Možnost dvě: Máma viděla jiného Thomase a Emily, kteří byli pojmenováni po svých starších sourozencích. Co dál?“

Mám pocit, že možnost dvě je naprosto nemožná, ale nemám sílu odporovat. Flora by to neudělala. Žádná z jejích osobností minulosti, přítomnosti ani budoucnosti, i kdyby se zbláznila, by to neudělala.

„Chceš zahrnout i nadpřirozené síly?“ ptá se Zannah.

„Ne,“ odmítneme s Dominikem společně.

„A co tohle: Máma viděla Thomase a Emily, ty, které znala před dvanácti lety, jsou to puberťáci, ale vypadají kvůli nějaké divné genetické nemoci jako děti.“

„To je směšné,“ reaguju.

„Ale rozhodně existují nějaké nemoci, kdy se stárne rychleji nebo pomaleji,“ trvá na svém Zannah. „Třeba měli Lewis a Flora nějaké špatné recesivní geny, které se spojily… nebo tak něco. Vidíš, mami?

Přece jenom jsem se ve škole něco naučila. Recesivní geny. To může vysvětlovat i to, kdo je Chimpy.“

„Jak?“ ptá se Dominik.

„Kdyby měli Thomas a Emily něco s tou genetikou, je velká šance, že to má i Georgina. Chimpy je třeba její přezdívka. Třeba musí být v ústavu, kvůli čemuž může být Flora smutná, což by vysvětlovalo mámino tvrzení, že Flora mluvila a vypadala tak zničeně.“

„Ne. To je nesmysl.“ Zdá se, že to Zannah ranilo. Cítím se provinile, že jsem ji takhle přerušila. Nedokážu snést pomyšlení na to, že Flořiny děti zemřely nebo mají nějakou genetickou poruchu. Nechci si představovat nějaké groteskní scénáře. „Ty děti vypadaly naprosto zdravě a normálně. Není…“ Přeruším větu a začínám znovu, aby to znělo méně dogmaticky. „Nevěřím, že existuje nějaká genetická porucha, která by změnila dva puberťáky na zdravě vypadající, naprosto normální mladší kopie.“

„Souhlasím. Hodně nepravděpodobné, spíš nemožné,“ přitaká Dominik. „Ale vysvětlovalo by to, proč se s námi přestali přátelit. Lewis byl posedlý dokonalostí. Nechtěl by, abychom byli svědky nedospívání jejich dětí.“

„Dávám to na seznam jako možnost tři,“ říká Zannah. „Nestárnoucí Thomas a Emily, genetická porucha, která způsobuje, že vypadají mladší. Co dělají Lewis a Flora? Jaká mají povolání?“

„Oba jsou vědečtí pracovníci,“ odpoví Dominik. „Pracovali roky v IT společnosti, kde vymýšleli systémy na nejrůznější fantastické věci. Spolupracovali až do doby, kdy se jim narodily děti, Flora pak přestala pracovat a stala se matkou na plný úvazek.“

„Vědečtí pracovníci?“ Zannah zamyšleně okusuje konec propisky.

„Ne. I kdyby nějaký vědec vynalezl lék, který by zastavil stárnutí, nenechal by děti zatuhnout ve věku tří a pěti let. To jsou roky k ničemu. Nechal by své děti ve věku třeba devět a jedenáct.“

„Věř mi, že kdyby Lewis Braid vynalezl způsob, jak zastavit stárnutí, nechal by si to patentovat, publikoval by to a vydělal na tom milióny.“

Měla bych bez problémů poslouchat tuhle žertovnou výměnu názorů a cítit jakousi útěchu. Místo toho mám pocit osamění. To, co jsem viděla, jsem viděla jen já. Nikdo kromě mě neviděl, jak to bylo divné. Flora nebyla v pořádku – nevypadala tak a ani její hlas nezněl normálně. Nic nebylo tak, jak má být.

„Mami, nic jsi nesnědla,“ ozývá se Zannah.

„Nemám hlad. Jestli chceš, tak si to vezmi.“

„Kolik je teď Floře?“ ptá se Dominik. „Čtyřicet tři jako nám?“

„Čtyřicet dva,“ odpovím. „Klidně by mohla mít ještě dvě další děti.“

Zannah se přidá. „A co tahle možnost: Floře se narodily po třech dětech ještě dvě. Mladší vypadají jako kdysi Thomas a Emily, protože to jsou sourozenci. Tys je viděla a rozrušilo tě to. Proto jsi myslela, že na ně volá Thomasi a Emily, ale ve skutečnosti jim říkala jejich jmény – třeba Hayden a Truelove nebo jinak.“

„Ne, slyšela jsem, jak říká, ‚Thomasi, Emily, vylezte‘, než jsem jim viděla do obličeje.“

„Truelove?“ Dominik pozvedne obočí.

„Tak chceme s Muradem, aby se jmenovalo naše dítě, kluk nebo holka.“

„Truelove Rasheed?“

„Rasheed-Leeson. Nevím, proč bych se měla zříct svého příjmení, tati. Mysli.“

„Truelove? Vážně?“

„Braidovi se s vámi přestali přátelit?“ ptá se mě Zannah. „Proč?“ Pohlédnu na Dominika.

„Cože?“

„Čekám na odpověď.“

„Nechápu, co se stalo. Vím jenom, že jednu chvíli jsme byli přátelé, a pak už jsme je nikdy neviděli.“

„Počkej, co jsi říkal?“ přeruší ho Zan. „Tati, před minutou jsi tvrdil, že se s vámi přestali přátelit.“

„No, myslím si to. … Nebo jsme se s nimi přestali kamarádit my?“ pohlédne na mě.

„Tím my máš na mysli mě? Asi by sis pamatoval, kdybys byl zodpovědný za konec našeho přátelství.“ Proč do toho šťourám? To je to poslední, o čem bych chtěla přemýšlet a mluvit o tom.

Potřebuju na chvíli pryč.

„Provedl jsem něco, nebo jsem něco nevhodného řekl?“ Dominik se dívá na Zannah a pak na mě. V jiném stavu mysli bych to považovala za roztomilé. Z celé naší rodiny je vždy ten nejochotnější, kdo připustí, že něco by mohla být jeho vina.

„Táta nemá ponětí, proč naše přátelství s Braidovými skončilo,“ říkám Zannah a odcházím z pokoje.

3

Probouzím se. Závěsy v naší ložnici jsou roztažené. Venku je tma tmoucí a noc se mi snaží svým způsobem sdělit, že ještě hned tak neskončí.

Natáhnu ruku a šátrám po nočním stolku, ale můj mobil není na obvyklém místě, kde se přes noc nabíjí. A jsem stále oblečená, ležím na posteli, ne v posteli. To je ono. Nechala jsem Dominika a Zannah v kuchyni a přišla jsem do ložnice, protože jsem už nemohla dále poslouchat ty hloupé a nereálné teorie. Musela jsem zavřít oči…

Téměř nikdy si nepamatuju své sny, ale tentokrát mi po probuzení v paměti uvízl živý sen: v našem domě jsme s Dominikem našli tři nové pokoje, kterých jsme si dříve nevšimli, a byli jsme radostí bez sebe, že máme víc prostoru.

Třeba to byla skutečnost. Když se teď porozhlédnu, možná ty tři nové pokoje objevím. Nebude to o nic nepochopitelnější než to, co se stalo v Hemingford Abbots.

Když už nejsem tak unavená, navrátila se mi moje jistota. Viděla jsem je. Pětiletého Thomase a tříletou Emily. Nebyly to jiné děti se stejnými jmény. Viděla jsem Braidovy děti, které jsem znala před dvanácti lety.

Až na to, že je to nemožné.

„Dominiku?“ zavolám.

Odpovědí mi je ticho. Vstanu a usrknu trošku zvětralé vody ze sklenice u postele. Napůl prázdná sklenice tam stojí už bůhvíjak dlouho. Jdu nahoru, kde jsou pokoje Zannah a Bena a Dominikova pracovna. Naše ložnice s přilehlou šatnou, jak tomu říkal realitní agent, je v přízemí. Je to velký moderní pokoj, který bývalí majitelé domu přistavili. Jakmile jsem ji spatřila, okamžitě mi bylo jasné, že když se do ní probourají dveře přímo z haly, bude to ideální odpočinkový pokojík. Kdo by chtěl plýtvat tak nádherným prostorem na šatnu?

Vysvětlila jsem agentovi, jak plánuju pokoj využít. Zamrkal a po celý zbytek obhlídky mluvil o pokoji jako o šatně. Jeho poslední moudrá slova, která pronesl před naším odchodem, byla: „Lidé si dělají starosti, jak dům vypadá zvenku, ale mějte na paměti, že na to, co je uvnitř, se budete dívat den za dnem.“

„To je kretén,“ poznamenal se smíchem Dominik, když jsme odjížděli. „Myslí si, že si budeme zakrývat oči, kdykoliv vylezeme z auta a půjdeme k domovním dveřím? V podstatě nám řekl, že ten dům je ohavný.“

Nechápu, jak si někdo může o našem domě Crossways Cottage myslet něco jiného než to, že je zvenku nádherný. Zvláštní, to ano, ale kouzelný. Jakmile jsem ho spatřila, okamžitě jsem se do toho zvláštního domu, jakoby slepeného ze dvou budov, zamilovala. Je to perfektní dům zasazený do venkovské zeleně. Polovinu domu tvoří tradiční nabílená venkovská chalupa s doškovou střechou a druhou polovinu přestavěná stodola z černého dřeva. Dvě odlišné střechy se uprostřed spojují, ale každá je jinak vysoká – jedna je zhruba o čtvrt metru nižší než ta druhá. Celkově dům vypadá úchvatně, rozhodně ne ošklivě. Na rozdíl od ostatních domů v okolí, které stojí čelem k zeleni, náš je umístěn šikmo, což se zračí i v jeho jméně. Kdybychom se někdy stěhovali, raději bych zájemce provedla domem sama, než abych to nechala na realitním agentovi. Řekla bych jim:

„Podívejte se na ten úžasný dům. Budete mít štěstí, pokud se uvolím vám dům za jakoukoliv cenu prodat.“

Dveře do dětských pokojů v patře jsou dokořán. Zannah a Ben dveře, pokud jsou ve svých pokojích, zavírají, aby svým vlezlým rodičům ukázali, že mají zůstat venku. Dveře do Dominikovy pracovny jsou zavřené, ale škvírou pod nimi proniká stříbřité světlo. Slyším ťukání prstů na klávesnici.

Otevřu dveře a vidím ho skloněného nad počítačem. „Narovnej se. Nezapomínej na svoje záda,“ připomínám mu.

„Uvažoval jsem, proč mě tak bolí.“ Pozici ale nezmění a dál zírá na obrazovku, která je zaplněná různými variantami stejného loga: tři umně propletená písmena, iniciály dobře známé místní společnosti. „Která varianta je nejpůsobivější?“ zeptá se Dominik. „Nikdo si kromě té ženy, která si to objednala, nevšimne rozdílu, nebo mu to bude jedno, ale příští týden musím předstírat, že na to mám nějaký názor.“

„Kolik je hodin?“

„Za pět minut… dvanáct. Sakra. Už je skoro půlnoc.“

Poprvé od svého zážitku v Hemingford Abbots mě napadne: Jsem v pořádku? Prospala jsem celý večer.

Ne, je mi dobře. Jen jsem potřebovala dobít baterky. To je všechno.

Skutečně? Neviděla jsem snad něco nemožného?

„Kde je Zannah?“ zeptám se.

„Šla k Viktorii.“

„Zůstane tam přes noc?“ Není neobvyklé, že nás žádá o odvoz domů kolem druhé ráno.

„Jo. Můžeme jít bez obav spát. Nečekají nás žádné povinnosti šoféra.“

„Právě jsem prospala tři hodiny. Nejsem vůbec unavená.“

„Tak…“

„Copak?“

„Myslím, že jsi vyčerpaná víc, než si uvědomuješ, Beth.“

„Úplně jsem se probrala. Jenom jsem…“

„Netvrdím, že bys měla jít hned spát, když nechceš, ale… To, co se ti dnes přihodilo, a pak jsi spala celý večer…“

„Proboha, Dominiku, ty si dáváš šlofíka pořád.“ Rozčiluju se, aniž bych chtěla, protože má stejné obavy. Tím pádem je těžší to hodit za hlavu.

„Myslím, že jsi naprosto vyčerpaná, jak toho chceš už dlouhou dobu tolik zvládnout. Máš klienty od osmi ráno do šesti večer, pět dnů v týdnu. Nikdy si neuděláš čas na pořádný oběd…“

„To je běžný pracovní týden. Musíme splácet velkou hypotéku, za pár let nás čekají platby na vysokoškolská studia…“

„Já vím. Jenom… navíc všechny večery. Máš ještě domácí povinnosti a někdy papírování až do půlnoci.“

Kéž bych to mohla popřít, ale nemohu. A nemá smysl připomínat, že je to on, kdo dnes pracuje dlouho do noci. Oba víme, že kdybych dnes neusnula, večer bychom si povídali a Dominika by ani nenapadlo, že by šel nahoru a pracoval by na počítači. Šel by spát mezi půl jedenáctou a jedenáctou a já bych se ještě nějakou dobu věnovala papírování. Existují nějaké ženy, pracující na plný úvazek a starající se o rodinu, které nepotřebují těch pár hodin mezi jedenáctou a jednou ranní, aby dohonily, co nestihly přes den, a zůstaly na palubě? Asi ano, ale žádnou neznám.

Dominik má obrovský dar, který mně chybí. Schopnost neznepokojovat se mnohými problémy. Pravidelně prohlašuje, že má v nějakém projektu zpoždění, a zjevně ho baví, když jeho kolegové propadají panice, že jim hoří termíny. Mnohokrát jsme o tom spolu mluvili. Říkám mu, že pokud ho ta práce nudí, měl by dělat něco jiného, a on na to, že to nechápu a že jeho koníčkem je právě nedělat si starosti o svou kariéru.

Natáhne se a stiskne mi ruku. „A taky si myslím, že se strachuješ o Zannah a Bena víc, než je zdravé.“

„Zan a Ben jsou v pohodě.“

„Souhlasím. Dospívají a vyžadují toho víc než dřív. Ty to svým způsobem pociťuješ víc než já. Chodí do dost dobré školy, není Zannah příliš hubatá a odbojná, je to naše vina?“

„Ne, ano a ano v tomhle pořadí,“ povzdechnu si.

„Beth, všechno je v pořádku. Ty víš, že můj život je úžasné životní motto.“

„Vlastně nevím.“

„Díky tobě.“

Usměju se. „Tohle jsi mi ještě nikdy neřekl.“

„Protože jsem si to právě vymyslel.“

„Máš ale pravdu. To je tvoje životní motto.“

„Uvažoval jsem, jestli to všechno není souhra náhod,“ poznamená Dominik.

„A co jako?“

„Ta věc s Thomasem a Emily Braidovými, kteří jsou stejně staří jako naše děti, a najednou jsou z nich malé děti.“ Znervózní. Jako kdyby věděl, že zašel příliš daleko.

„Počkej, chceš mi snad tvrdit…,“ zasměju se. „Snad si nemyslíš, že mám tajné přání, aby byli Zannah a Ben zase malými dětmi, a proto jsem měla halucinaci v podobě pětiletého Thomase a tříleté Emily?“

Dominik se zatváří zahanbeně. „To je šílené, co?“

„Naprosto. Ať už jsem viděla cokoliv, ať už se stalo cokoliv, tohle to rozhodně nebylo. Myslím si…,“ zmlknu, protože jsem příliš hrdá na to, abych řekla: Myslím, že výchovu dvou dospívajících dětí zvládám velmi dobře. Děti mě mají rády. Já zase je. Co je na tom špatného?

„Byla Zan… v pořádku?“ zeptám se. „Když odcházela.“

„Byla.“

„Netrápila se kvůli… tomu?“

„Vůbec ne. Zřejmě se jí ta záhada líbí. A už jí pomalu přicházím na kloub.“ Dominik se s hrdostí usměje a poklepe na obrazovku.

„Prohledal jsi internet?“

„Značně.“

Takže nepracoval celý večer.

„Dobrou zprávou je, že nikdo neumřel. Stále žijí v Delray Beach na Floridě.“

„Pokud ode mě čekáš, že řeknu, že jsem neviděla, co jsem viděla…“

„Chci jenom říct, že žijí v Americe.“

„To ale neznamená, že nemohou být teď tady.“ Dominik se zamračí. „To je pravda,“ přizná.

„Třeba nikdy dům v Hemingford Abbots neprodali. Bohatí lidé nemusí prodat dům, aby si koupili nový. Možná dělí svůj čas mezi Anglii a Floridu.“

„Máš pravdu. Ale i kdyby…“ Přeruší větu a zívne.

Ale i kdyby Braidovi vlastnili dům ve Wyddialské ulici, nemohla jsi vidět to, co jsi viděla, protože to je nemožné.

„Měl bys jít spát. Můžu…?“ Ukážu na počítač. Můj notebook je v autě. Nechce se mi pro něj jít.

„Jistě.“ Zvedne se. „Projdi si historii a můžeš si prohlédnout všechno, co jsem našel. Bude ti líp.“

„Pokud je zjištění, že trpím přeludy mysli, dobré,“ zamumlám a posadím se na jeho židli.

„No, aspoň nikdo nezemřel. To je dobré. A nenazýval bych to přelud mysli, spíš…“

„Viděla jsem Floru, Dominiku. A Thomase a Emily, jak vypadali před dvanácti lety. Viděla jsem a slyšela jsem všechno přesně tak, jak jsem to popsala.“

Stiskne mi rameno. „Jsem úplně grogy, Beth. Promluvíme si o tom zítra. V pohodě? Mám ti přinést ohřáté těstoviny, než půjdu spát?“

„Ne, díky. Když tak si je dám později.“ Nemám ani trochu hlad.

„Hádej, jak pojmenovali svůj dům?“

„Kdo?“

„Braidovi.“

„Myslíš ti lidé, kteří teď bydlí v domě v Hemingford Abbots, který dřív patřil Braidovým,“ opravuje mě Dominik.

„Určitě ho tak pojmenovali, ať už tam teď bydlí, nebo ne. Jmenuje se Newnham House. Pro Lewise typické. V Cambridgi bydleli v Newnham, takže když se odstěhovali z Cambridge, nazvali svůj nový dům Newnham House, jako milou vzpomínku na to, kde dřív bydleli.“

„A… není?“

„Ne. Je to hloupost. Je to nepřirozený způsob lpění na minulosti. Snaha předstírat, že váš nový domov je ten starý domov.“ Dominik se netváří přesvědčeně, tak dodám: „Taky jsme se odstěhovali z Newnhamu. Kdybych navrhla, abychom tenhle dům nazvali Newnham House, souhlasil bys?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokonalé děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.