SHERLOCK HOLMES

&

HITLERŮV POSEL SMRTI

Petr Macek

Copyright © Petr Macek, 2015, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8025-7

PŘEDMLUVA

Krev na mých šatech a rukou ve chvíli, kdy usedám k psacímu stolu, stále úplně nezaschla. Vlasy mi čpí pachem kouře a vlastní tvář bych v zrcadle nepoznal. Přesto mi pomyšlení, že bych se měl nejprve umýt a převléknout, setřít ze sebe hrůzu posledních hodin, přijde jako cosi nepředstavitelného. Jako by mýdlo mohlo vyčistit mozek, vymýt z paměti prožité obrazy. Nebo plátno čisté košile vsáknout prýštící děs, jako to umí gáza s krví.

Množství, jehož jsem si této pro život tak důležité tekutiny v poslední době užil, ve mně vyvolává vzpomínky na válečná léta, kdy jsem se jí jako mladý lékař doslova brodil v afghánských lazaretech – na operačním stole i jako operatér. Ne, mám-li si zachovat zdravý rozum, musím se ze svých pocitů vypsat, alespoň se o to pokusit. Ulevit mysli tím, že všechno, co mě a mého přítele potkalo, vměstnám do slov, vět a souvětí. Snad onen mně důvěrně známý, zákony gramatiky vedený svět inkoustových tahů, čar a teček dodá všemu potřebnou racionalitu.

Lhal jsem.

To je přiznání, které musím učinit hned na začátku. Lhal jsem Vám, milí čtenáři, již tolikrát, že to ani nejsem schopen spočítat. Začalo to zamlčením jistých okolností, jež pak – měly-li zůstat skryty – na sebe nabalovaly další a další nepravdy. Postačí jako polehčující okolnost fakt, že jsem musel? Nevím, nechám to na Vašem zvážení, nebudu se obhajovat. Doplním jen, že jsem vždy jednal ve vyšším zájmu své vlasti, pro bezpečí své rodiny a svého přítele či pro klid duše. A pokud jsem se tomuto nucenému ohýbání reality zpronevěřil a ty nejcitlivější věci stránkám svěřil, vždy jsem po pečlivém zvážení takový rukopis raději zničil. Nebo alespoň zapečetil a schoval na dobu, kdy už mé vzpomínky nebudou moci ublížit. Mohu nicméně ujistit ty, kteří mé texty hltají v obdivu nad detektivními schopnostmi hlavního hrdiny, že v tomto směru jsem nikdy nic nezastíral ani nepřikrášloval. Cenzorské i autocenzorské zásahy jsem prováděl pouze ve věcech citlivých politicky a společensky, nikoliv po stránce řekněme odborné.

Pravdou je, že jsem publikoval řadu dobrodružství Velkého detektiva, ještě více jsem jich však musel zamlčet. Rád bych viděl poličku nějaké knihovny za takových sto, sto padesát let. Kolik případů Sherlocka Holmese ponese jméno mého vydavatele pana Doyla a kolik jména těch, kteří mé rukopisy naleznou až v budoucích letech, po naší smrti, v různých pozůstalostech… Také řádky, které píši teď, píši s vědomím, že je ještě dlouho nebude nikdo číst. Jsou ale důležité pro mne, a proto k nim budu přistupovat se stejnou pečlivostí jako ke všem textům, které odevzdávám.

Abych mohl pokračovat, musím tedy na tomto místě korigovat některá svá tvrzení z předchozích knih, především ze souborů Poslední poklona Sherlocka Holmese a Z archivu Sherlocka Holmese. Posledním případem mého přítele nebylo polapení německého špiona Von Borka v předvečer Velké války. Jeho kroky vedly dál, mnohem dál.

Válka už je dnes dávno pryč. Další nás pravděpodobně, po tom, co dnes vím, čeká. Když se ohlédnu za záda, na podlahu ke dveřím hotelu, vidím tam srolovaný výtisk novin. Nasoukal je sem před okamžikem poslíček škvírou na dopisy. Požádal jsem ho o ně. Je noc, výtisky, které měl k dispozici, už byly rozebrány hosty, ale zřejmě je sebral někomu z personálu. Datum vytištěné v záhlaví hlásá 6. května 1937. Jedná se o večerní vydání, ale události, k nimž před okamžikem došlo, v nich samozřejmě ještě nejsou.

Chvěji se, ale dnes to není zimou ani stářím.

Jak rád bych k poslednímu Holmesovu případu připsal jiné datum. Faktem je, že to sám nevím. Snad, přežije-li dnešní noc, bude ještě schopen drobnější výzvy přijímat.

Jestli přežije…

I.

Bůh ochraňuj královnu

Tu tvář jsme prvně viděli před více než čtyřiceti lety.

Obličej, který se do historie britského impéria zapsal černým písmem, jsme ovšem nespatřili ani v soudní síni, ani ve vězení či kriminalistické kartotéce Scotland Yardu, ba ani v terénu během našich pátrání. Nesetkali jsme se s ním nikde jinde než v přijímacím salonku naší drahé královny Viktorie. A hned se musím opravit; slovní spojení „zapsat se do historie“ v jeho případě tak úplně neplatí. Jeho činy se ukázaly být tak odpornými, že jeho existence bude jistě doslova a do písmene z archivů vymazána.

Ale nepředbíhejme.

Událost, ke které se musím na počátku svého vyprávění vrátit, se datuje do jara roku 1894. Holmes se tehdy k údivu mému i údivu veřejnosti vrátil po více než dvou letech, kdy byl pokládán za mrtvého, do světa živých. Není snad nutno rozepisovat se zde široce o obecně známých okolnostech, které ho k předstírání vlastní smrti vedly. Připomenu jen, že to bylo v době, kdy se mu snažili v touze po pomstě dostat na kobylku přisluhovači zločinecké sítě zesnulého profesora Moriartyho, již se Holmesovi podařilo rozprášit.

Detektivovo zmrtvýchvstání vzbudilo zájem i jinak vlažné královny, která – ač se veřejnému životu vyhýbala –, jej několik týdnů po jeho návratu pozvala na soukromou audienci. Měl jsem tu čest ho při ní doprovázet. K setkání ikon své doby došlo nad tradičním čajem o páté v Buckinghamském paláci. Už toto naznačovalo její mimořádnou zvědavost. Není tajemství, že královna Londýn nijak nemilovala. Od smrti manžela, prince Alberta, pobývala nejčastěji na hradě Windsor nebo Balmoral. Tak tomu bylo posledních třicet let. V Buckinghamském paláci se objevovala zřídkakdy, a zvolila-li jej za místo svého setkání s Holmesem, jednalo se o událost samu o sobě.

Královna nás přijala ve vyzdobeném hudebním salonu v prvním patře paláce. Setkání byli dále přítomni ještě Frederick Fawcett, mladý tajemník odcházejícího ministerského předsedy Williama Gladstonea, státní podsekretář pro domácí záležitosti George W. Russell, královnin osobní sekretář sir Henry Ponsonby a její indický pobočník, který zaujal místo zesnulého Johna Browna, Abdul Karim. Ten měl na povel další čtyři indické sloužící, kteří společnost obsluhovali.

Jedinou novou tváří pro nás byl Fawcett, který do svého úřadu nastoupil zřejmě teprve nedávno. Odhadoval jsem ho asi na třicet let. Byl oblečen podle poslední módy, měl zdatnou, atletickou postavu, ovšem nejvýraznější na něm nebyly ani tak zářivě zlaté, ulízané vlasy, ale výrazně modré oči. S Russellem, byť v jiné funkci, jsme se už setkali při Holmesově angažmá v Případu epidemie tančícího moru* a královnini nejbližší spolupracovníci Ponsonby a Karim nám také nebyli neznámí.

Munshi, jak královna Karima oslovovala, se se svým exotickým zjevem a aurou jako by přetahoval s Fawcettem o pozornost a o to, kdo z pánů v místnosti má větší sebevědomí. Ind požíval u královny velkého vlivu** a komunikoval s ní směsicí angličtiny a svého rodného jazyka urdu. Zlato-bílý turban a zdobené červené sárí s hedvábným bílým pásem ostře kontrastovaly s prostými nabíranými šaty černé barvy, jaké nosila baculatá vladařka.

Vznešeně usazená naproti Holmesovi zkoumala detektivovu tvář a poslouchala jeho příběh, zatímco mlčky srkala čaj s kravským mlékem.

„Dechberoucí, skutečně dechberoucí,“ hlesla vládkyně, když vyprávění ukončil stručným popisem zneškodnění ďábelského plukovníka Morana, Moriartyho pravé ruky, kterému jsem již byl přítomen.*** „Téměř tři roky žít ve stínech, de facto obětovat vlastní existenci!“

„Podle mě jste zvolil zbytečně teatrální postup,“ nechal se slyšet Fawcett. „Pokud byste spolupracoval s bezpečnostními složkami, nemusel jste se vůbec skrývat.“

Královna zdvihla obočí a pohlédla úkosem na mladíka. Nebyla zvyklá, že by jejímu názoru někdo oponoval, navíc někdo tak mladý, koho ani pořádně neznala. Pohoršeně stáhla ústa a na horním rtu se jí objevily přísné vrásky.

„Pokud jsem dobře informována, nebýt pana Holmese, naše bezpečnostní složky by si ani nebyly vědomy konání pana Moriartyho,“ pravila káravě a odložila vyprázdněný porcelánový šálek.

Fawcett zamrkal, ale netroufl si nic namítat. Raději se zakousl do čajového pečiva a předstíral, že vlastně vůbec nic neřekl. Karim, stojící po boku královny nebo možná jen o malý krůček za ní, mávl na sluhy, aby nám doplnili šálky.

„Učinil jsem pouze to, co bylo v dané situaci logické,“ odvětil Holmes skromně a taktně přešel poznámky o oficiální ruce zákona. „Pouze coby neviditelný nepřítel jsem mohl bestii zasadit smrtící ránu. Nějaký čas jsem také zasvětil cestování, tudíž jej nepovažuji za nevyužitý.“

Královna se na něj vlídně usmála.

„Vyslal jste signál, že zákon, právo a pořádek nejsou jen prázdné pojmy. Nesklonil jste se před lidmi, jako byl Moriarty, a dal všanc život, abyste hájil hodnoty, na nichž je tato země postavena. Zapomenuto nesmí být ani hrdinství, jež jste během té doby vykonal v Chartúmu,**** jak vím od ministra zahraničí. Jsem na vás hrdá, pane Sherlocku Holmesi.“

Zapýřil jsem se místo detektiva, zatímco on pochvalu přijal jen zdvořilým přikývnutím. Pětasedmdesátiletá vladařka si upravila indický šál, jenž jí halil ramena, a s těžkostmi vstala.

„Vaše zásluhy o monarchii musejí být odměněny. Zástupce pana ministerského předsedy je setkání přítomen z toho důvodu, že královna sama o sobě vám žádné vyznamenání ani řád udělit nemůže,“ přešla ve své řeči do pluralis majestatis. „Žádost musí přijít z kanceláře premiéra. Tímto by vám královna ráda, pane Holmesi, vyslovila své poděkování a uznání,“ pokynula milostivě. „A doufám, že přání, co se návrhu vyznamenání týče, bude v kanceláři ctihodného pana Gladstonea tlumočeno,“ dodala s významným pohledem na Fawcetta.

Neprotestoval.

Kdo se však překvapivě napřímil a ukázal obviňujícím prstem na královnu, byl Holmes.

„Ne!“ vykřikl poplašeně.

„Co prosím?“ vytřeštila Viktorie nevěřícně oči. „Odmítáte mou poctu?“

„Karime, okamžitě ji zastavte!“ nevšímal si královnina pohoršení a vyskočil ze židle. Byl jsem asi první, kdo si uvědomil, že jeho varovné šermování nemíří na královnu, ale na jednu z indických služebných, která právě dolévala čaj.

Karim ani ostatní to stále nepochopili a konsternováni z Holmesova rozčilení naopak ztuhli. Detektiv nečekal, skopl ze stolu šálek čaje i konvičku s mlékem a do královny navzdory přísné etiketě, která nedovoluje se jí dotýkat, šetrně, avšak rázně drcnul, aby ji odstrčil od služky. Podsaditá vládkyně Spojeného království Velké Británie a Irska a první císařovna Indie se nemotorně svezla zpět na polstrovanou stolici a vdovský čepec, trůnící na její hlavě pod korunkou, se jí nárazem svezl ke straně.

Ponsonby zalapal po dechu a Karim se na Holmese zlostně zamračil. Když jsem viděl, že chce proti mému příteli zakročit, neudržel jsem se.

„Ta služka!“ zvolal jsem. „Holmes jen chrání královnu! Je v tom jed!“

Indické dívce, jejíž tvář byla od nosu dolů zahalena závojem, zlostně svitlo v temných očích. Odskočila z našeho dosahu a plnou konvici s horkým čajem, z níž vypadlo sítko, vztekle mrštila proti mně. Trest za to, že jsem na ni převedl pozornost. Voda mi opařila nos a líci, vlastně celou pravou stranu tváře. Bolestí jsem vyjekl a snažil se rychle vodu vysušit.

„Nayo?!“ zahromoval z míry vyvedený Karim. Už se ale ochranitelsky postavil mezi ni a královnu a napřáhl se. Služka vytáhla ze záhybů sárí dlouhou, zahnutou dýku a nakrčila se do bojového postoje.

Všechno se to událo v několika vteřinách.

Úlek všech královniných mužů cvičených k její ochraně odezněl stejně rychle jako lusknutí prstů. Než jsem si stihl obličej otřít, odehrála se bleskem řada úkonů. Povykující Russell vyběhl ze salonu na chodbu, kde jsem slyšel jeho vzdalující se hlas, jak volá stráže; Ponsonby využil toho, že Karim tělem kryje královnu, a jak mu velel jeho armádní instinkt plukovníka z krymské války, jemně vladařku uchopil a odváděl ji do bezpečí; Fawcett zahnal tři zbylé sloužící Indy třesoucí se strachy, stejně jako úžasem, ke straně salonu; a Holmes se připojil ke Karimovi a společně se opatrně přibližovali k útočnici Naye.

Vztekle vrčící Indka byla zahnána do kouta. Obdélníkový půdorys hudebního salonu je doplněn o velký půlkruhový arkýř, dominující zvenčí palácové fasádě. V něm teď Naya čelila klešťovému sevření dvou mužů a horečnatě se rozhlížela. Přemýšlela, kudy ven.

Abdul Karim, který byl za indické služebnictvo odpovědný, na ni promluvil v hindštině. Odsekla mu cosi, čemu jsem nerozuměl, ale smysl nadávky mi došel podle odplivnutí zpod závoje, jímž svá slova doprovodila.

Munshi se ještě více zakabonil a sevřel pěst, až mu zbělely klouby.

„Jak jste její úmysly odhalil, Holmesi?“ zeptal se, zatímco Nayu dále zatlačovali.

„Jak prosté. Když kolem mě procházela, ucítil jsem slabý odér mandlí.“

„Sušenky k čaji? Něco v nich bylo?“

„Nikoliv. Ty už stály na stole. A pak, do tohoto čajového pečiva, které podáváte, se hořké mandle nepoužívají. Zápach, který jsem ucítil, pocházel z konvice a je příznačný pro cyankáli ve vysoké koncentraci.“

Ind vyštěkl k atentátnici nadávku v jejich mateřštině.

„Pánové, to si můžete vysvětlit později,“ ozval se neklidný Fawcett, jehož „zajatci a zajatkyně“ si v koutě mezi sebou vzrušeně špitali. „Chyťte ji!“

Ze sousedního bílého salonu a královniných komnat, které přiléhají k hudebnímu salonu a v nichž před okamžikem zmizel Ponsonby s vladařkou, se začal ozývat hluk a řinčení přibíhajících stráží, a stejně tak z chodby od hlavního velkého schodiště, kam běžel pro pomoc Russell.

Naya už na nic nečekala, stejně tak Holmes s Karimem.

Zatímco Ind zaútočil na dívčinu ruku s dýkou, detektiv zamířil negentlemansky pod pás. Skočil po ní a pokusil se jí sevřít nohy. Alespoň to bylo jeho záměrem, ovšem útočnice nespolupracovala. S hbitostí, jakou jsem nikdy neviděl ani v cirkusovém šapitó, vyskočila na stěnu, od které se odrazila do vzduchu. Čelo nakročeného Karima použila jako další schod a ladným saltem překonala nejen jeho hlavu, ale i dobrou polovinu pokoje. Za jiných okolností bych musel ten akrobatický výkon obdivovat.

Jako jediná možná úniková trasa jí zbývaly průchozí dveře s modrým salonem a odtud dál přes státní jídelnu, křížovou galerii a taneční sál.

Holmes s Karimem se ihned pustili za ní.

„Hlídejte je! Bůh ví, jestli s ní nejsou spolčeni!“ zavolal na mě Fawcett a vyběhl za nimi. Z pohledu na vystrašené sloužící mi ale bylo jasné, že jsou z činu krajanky stejně zděšeni jako my. Každou vteřinou také musela dorazit stráž, proto jsem tajemníkovy pokyny nerespektoval a připojil se k honu.

Lineární rozložení palácových komnat honičku zjednodušovalo, kromě toho za sebou prchající služka zanechávala i hlasovou stopu, jak se jí do cesty pletlo vyjukané služebnictvo. Stíhání Nayi mi tak umožnilo dostat se do částí paláce, které bych asi jinak neměl možnost navštívit. Bohužel jsem neměl čas obdivovat ručně tkané koberce, sametové závěsy, hedvábné tapety zdobené zlatými motivy, obří křišťálové lustry či mramorový krb s hodinami v modrém salonu, vybavení státní jídelny, kde pod portréty našich králů a královen večeřely významné návštěvy dvora, ani křížovou galerii s díly Rembrandta nebo van Dycka.

Vše kolem jsem vnímal jako rozmazaný obraz. Hovořím-li o komnatách a pokojích paláce, jedná se o místnosti dvacet a více metrů dlouhé a přibližně stejně široké. Byl jsem zpohodlnělý lékař, ne atlet jako Holmes či Fawcett, takže jsme se jim já a funící Karim jen tak tak drželi v patách.

Mezi křížovou galerií a tanečním sálem, který se rozléhal za ní, se prchající atentátnici připletl pod nohy nic netušící majordomus, mířící opačným směrem.

„Boothsby, pozor!“ křikl na postaršího distingovaného muže Karim, ale nebylo to nic platné. Naya správně vycítila, že jedna útlá žena, byť evidentně připravená a vycvičená v exotických bojových uměních, zřejmě čtyřem mužům následovaným palácovou gardou neunikne. Zvolila proto jinou taktiku. Skočila za Boothsbyho a přiložila mu dýku na krk. Ten se lekl a se zařinčením upustil mahagonový příborník, který nesl do jídelny. Stříbrné příbory, vidličky, nože a lžíce se rozletěly po podlaze.

Zastavili jsme se a na okamžik bylo ticho, jak obě strany promýšlely další postup.

„Zpátky!“ poručila nám Indka anglicky, a aby hrozbu zdůraznila, majordoma řízla do tváře. Starcovu pergamenově bílou kůži zalil pramének krve a zatékal mu do licousů a límečku livreje. Sykl a ohnal se po ní, přičemž jí shrnul šátek z úst.

„Ale to není Naya!“ užasl Karim. Mně přijdou všechny indické ženy podobné, jejich hnědé obličeje a tmavé oči mi splývají, a předpokládám, že Indové mohou mít podobný problém s bílým obyvatelstvem, nicméně domníval jsem se, že Karim ví, koho zaměstnává.

„Kdo jste?“ otázal se jí Holmes.

Neodpověděla, těkala očima z jednoho na druhého a pomalu couvala.

Už jsme se s Holmesem v podobné situaci ocitli, proto jsem tušil, na co můj přítel myslí. Potřeboval zbraň, kterou by mohl čelit zlostně se třpytící dýce. My si na audienci s královnou přirozeně žádnou nepřinesli. Stěny galerie také žádné dekorativní zbraně nenesly a stráž ještě nedorazila – snad upřednostnila ochranu samotné královny.

Jeho oči se zastavily na popadaných příborech.

Podobně zřejmě smýšlel i Fawcett. Ten se ovšem nezaměřil na příbory, ale sejmul z podstavce těžkou, modrozlatou vázu a uchopil ji jako kyj.

„Sèvreský porcelán Jeho Výsosti Jiřího IV.,“ pípl přidušený majordomus tónem člověka, který je za vybavení hmotně zodpovědný a jehož blížící se penze se ocitla v ohrožení.

Karim následoval Fawcettova příkladu a z orientální skříňky se zrcadlovými dveřmi vzal čínskou porcelánovou pagodu. Potěžkal ji jako vrhací granát.

„Dar habešského císaře,“ hleslo rukojmí ještě o oktávu výše.

Atentátnice poznala, že jí rukojmí nepomůže. Nezabila ho, ale mrštila jím vší silou proti naší skupince. Než dopadlo tělo vřeštícího starce na podlahu, rychle se shýbla a popadla ze země ten nejostřejší nůž na maso. To už byl příborem ovšem ozbrojený i Holmes, který čepel mrštěnou proti jeho obličeji promptně odrazil.

Nůž se vychýlil od své dráhy, změnil trajektorii a s drnčením se zabodl do plátna jednoho z obrazů. Všichni jsme pohlédli na Boothsbyho, ten nám ale tentokrát výklad, o kterého starého mistra se jedná, neposkytl. Místo toho na poškozený výjev jen vykulil oči a rovnou omdlel.

„Naya“ zmatku využila, a než jsme bezvládného majordoma překročili, zabouchla za sebou dvoukřídlé lakované dveře, které galerii propojovaly s tanečním sálem, a čímsi je zatarasila. Rozeběhli jsme se proti nim, ale několik drahocenných sekund odolávaly. Když jsme je rozrazili, ukázalo se, že jejich madla byla zapříčena polévkovou naběračkou.

Taneční sál byl prázdný.

Z největší místnosti Buckinghamského paláce jen přecházel zrak. Kazetový strop, všude samé zlato, stěny lemované sedačkami s červeným plyšem, ale po indické útočnici nikde ani stopa. Konečně se k nám připojily i stráže, které Karim rychle seznamoval se situací. Ze sálu vedlo několik východů, většinou do zázemí pro služebnictvo. Domluvili jsme se, že se rozdělíme. Palácová garda prozkoumávala státní komnaty a chodby, Fawcett s Karimem jednu část služebního traktu a já s Holmesem druhou.

Dostali jsme se do o poznání méně honosné části paláce. Přilehlé prostory a služební chodby sloužily jako přípravna pro obsluhování hostů plesů a recepcí. Vedl sem nákladní výtah na potraviny z kuchyně v přízemí, byla zde řada stolů, pultů, dřezů a nábytku se servírovacím vybavením. V další místnosti jsme zase našli několik krbů s vyhaslými ohništi. Vládlo tu temno a chlad. Za jediným oknem už byla tma, která v těch dnech ještě padala brzy odpoledne, a nikde ani živáčka. Bylo zřejmé, že královna v současnosti palác opravdu příliš nevyužívá.

„Je zde tolik koutů a stínů, že se může skrývat kdekoliv,“ řekl jsem a nervózně se rozhlédl. Nepříjemný pocit, který jsem ze stísněných prostor měl, umocňovala vzpomínka na ostrou indickou dýku. Nerad bych její přítomnost zjistil až s čepelí v zádech.

„Tiše,“ napomenul mě detektiv, nahlížející do krbového komína. Poslouchal, jestli neutekla tudy. On byl ozbrojen alespoň servírovací vidlicí s dvěma ostrými hroty, já se ale v galerii v tom vzrušení vybavit zapomněl.

Ustoupil jsem k jednomu z pultů a opřel se o něj. Rázem jsem mezi prsty ucítil lepkavou tekutinu. Poznat krev mi nečinilo obtíže, neviděl jsem ale, odkud teče. Za léta v Holmesově společnosti jsem nepropadal naivitě, že se do kuchyně dostala z rostbífu. Zavolal jsem jej k sobě a společně jsme otevřeli úložný prostor pultu. Na kachličkovou podlahu se z něj vykutálelo drobné tělo, zahalené v zakrvaveném sárí.

Nahoře z látky čouhal pramen černých vlasů.

„Předpokládejme, že toto je skutečná služebná Naya,“ hádal Holmes.

V lesklých penízcích, kterými byly okraje šatů mrtvé pošity, se mihl stín. Detektiv mě prudce odstrčil, aniž bych si stihl uvědomit, co se děje, a sám se překulil na druhý bok. Na místo, kde jsme se ještě před okamžikem skláněli nad služčiným tělem, dopadl mohutný sekáček na kosti.

Jeden z nás by ho jistě dostal do zátylku.

Ze stínu se proti nám vyloupla atentátnice a kopla mě bosou nohou zespodu do čelisti. Uvědomil jsem si, že bosa byla celou dobu. Všichni indičtí sloužící s výjimkou Karima tím totiž prokazovali úctu královně. Tohle byla ale podivná úcta. Narazil jsem zády na hranu stolu a vyrazil si dech.

Holmes popadl vidlici a zaútočil, její připravená dýka si ale s jeho výpadem poradila. Pustili se spolu do netypického souboje – drobná žena a šlachovitý detektiv – se zbraněmi, o nichž žádná šermířská škola neslyšela. Od hrotů detektivovy vidlice a čepele dívčiny dýky odlétávaly jiskry, výpad stíhal výpad, ani jedna ze stran však neukázala slabost nebo nepřipravenost. Výhodou atentátnice však byla její neskutečná mrštnost, kterou už prokázala a jíž využívala i teď. Vyšvihla se na desku pultu, čímž se dostala nad Holmese, a útočila mu seshora na hlavu, přičemž skákala z pultu na pult jako opice.

Zdvihl jsem se na kolena a hledal, čím bych příteli pomohl, a na podlaze nahmatal sekáček. Řinčení zbraní a hluk, jaký v souboji oba dělali, v tu chvíli přilákal i Karima s Fawcettem, kteří pátrali o pár místností dále. Stačil jim krátký pohled na služku na stole s dýkou v napřažené ruce, na Holmese čelícího útoku vidlicí a na mě na zemi v kaluži krve. Fawcett neváhal a rozeběhl se ke mně, pravděpodobně v domnění, že jsem zraněn, aby mi pomohl, ale po několika krocích uklouzl po kaluži krve. Jak se rozmáchl, aby udržel rovnováhu nebo se něčeho zachytil, strhl s sebou nebohého Holmese, který stál nedaleko, a poroučel se na zem i s ním. Atentátnice, kterou v tu chvíli nemohl nikdo zadržet, se rozeběhla po deskách stolů proti zavřenému oknu a mocně se odrazila. Staré dřevěné rámy ani tabule skla živému projektilu neodporovaly a rozlétly se v záplavě střepů. Pomohli jsme si vzájemně na nohy a vrhli se k oknu.

Dole pod ním ležely zbytky okenic a rámů, ale indická dívka nikde.

„Jsme v prvním patře,“ konstatoval jsem. „Při takovém skoku se přece musela přinejmenším zranit! Nemůže být daleko. Pošlete ven stráže!“

Karim jen stiskl rty a Fawcett si otřel zpocené čelo.

„Nevím, co říci. Kdybych tak hloupě neuklouzl, mohli jsme ji společně dostat,“ omluvil se tajemník. „Ale kam zmizela, je mi záhadou.“

Tato část paláce přiléhá k veřejné ulici, teď jen s několika chodci a slabým provozem. Nikdo nikam nespěchal, nikdo nevypadal jako atentátnice na ústupu. Holmes studoval nejbližší okolí. I přes tmu, kterou na pár místech rozháněly ostrůvky světla z plynových luceren, přece jen cosi zahlédl.

„Pohleďte!“ ukázal do dálky.

Po silnici se vzdaloval krytý kočár. Ani jsme neslyšeli klapot kopyt. Spíš jsme vytušili, než doopravdy viděli, jak se z jeho střechy pružně jako kočka svezl stín a schoval do jeho útrob.

V paláci zavládl ještě větší chlad než předtím. Evidentně měli problém s vytápěním, ale nepřišlo mi vhodné na to královnin aparát upozorňovat.

Naše audience již nepokračovala.

Následným vyšetřováním se zjistilo, že na atentátnici skutečně pod okny čekal kočár a že únikovou cestu měla velmi dobře naplánovanou. Karim nebyl viněn ze špatného odhadu personálu, protože útočnice se za nebohou Nayu jen vydávala, aby získala přístup do paláce. Stejně tak majordomovi Boothsbymu prý nebylo strženo nic z gáže za honičkou poničené zařízení paláce. Co se motivu atentátu týče, o tom jsme se s Holmesem nikdy nedozvěděli. Ani nevím, zda jej vyšetřovatelé Jejího Veličenstva rozpletli. Detektiv nebyl pověřen, aby se do vyšetřování zapojil. Naopak jsme byli důrazně požádáni, abychom o incidentu zachovali mlčenlivost. Bylo na něj, stejně jako na všechny okolnosti, uvaleno státní tajemství.***** Ve snu by mě nenapadlo, že jsme se právě seznámili se zlem, jehož síla a intenzita se měla teprve projevit.

* Zřejmě se jedná o dosud neobjevený případ.

** Mohammed Abdul Karim (1863–1909) byl posledních patnáct let vlády královny Viktorie (zemřela 1901) jejím indickým sekretářem a důvěrníkem. Získal si její důvěru a ona mu prý projevovala až mateřskou péči. Rád těžil ze svého vlivu nad ostatními a využíval její záštitu pro svůj osobní prospěch.

*** Zneškodnění plukovníka Sebastiana Morana se věnuje povídka Prázdný dům ve sbírce Návrat Sherlocka Holmese.

**** Holmes během svého hiátu cestoval po Tibetu, navštívil Lhasu a strávil několik dní u dalajlámy. Jako inkognito zvolil identitu norského cestovatele Sigersona. Procestoval Persii, odskočil si do Mekky a pobyl krátce v Chartúmu. Co přesně tam vykonal, se však neví.

***** Královna Viktorie byla v ohrožení života několikrát. Poprvé v roce 1840, kdy byla těhotná. Osmnáctiletý Eduard Oxford na ni vystřelil, když jela v kočáru. Oxford vystřelil dvakrát z pistole, ale minul. Byl odsouzen za zradu, ovšem z důvodu nepříčetnosti byl obvinění zbaven. Další pokusy se odehrály v roce 1842. John Francis vystřelil na Viktorii, když projížděla St. James’s Parkem, ale byl ihned zneškodněn policistou. Byl odsouzen k trestu smrti, tento trest byl později změněn na doživotní žalář. John William Bean se pokusil na Viktorii vystřelit, i když jeho pistole byla nabita papírovými kuličkami a tabákem. I tento jeho čin mohl být potrestán trestem smrti. Princ Albert podnítil parlament, aby přijal zákon, podle kterého by použití zbraně v přítomnosti panovníka za účelem jeho polekání mohlo být potrestáno maximálně sedmi lety vězení. Bean tak byl odsouzen k 18 měsícům vězení. Roku 1887 chtěli také irští anarchisté vyhodit do vzduchu Westminsterské opatství během bohoslužby, jíž měla být Viktorie přítomna, plán byl však předem odhalen.

II.

Trable Richarda Greena

Po tak dlouhé době bych si na nevydařené napadení královny Viktorie ani nevzpomněl. Ona sama zemřela v lednu roku 1901 z naprosto přirozených příčin a zanechala nám dědictví v podobě impéria, které se za její vlády stalo hlavní politickou mocností světa. Také bylo na vrcholu nejen průmyslovém, vědeckém a vojenském, ale i co se týká rozlohy území. Po jejím odchodu už to nikdy tak dobré nebylo.

„Naya“ i další protivníci, případy a dobrodružství těch let nám splynuli s davem jiných, jimž jsme v následujících dekádách čelili. Co jsem směl, zaznamenával jsem do svých deníků a průběžně publikoval. Naše cesty s Holmesem se scházely a rozcházely. Život nás otloukl a semlel, byť každého jinak. Já na stáří zůstal sám,* Holmes se neoženil nikdy, a nakonec rezignoval i na svou detektivní dráhu** a uchýlil se na venkov. Když jsem se definitivně rozloučil s lékařskou praxí, přestěhoval jsem se za ním.

Stáří k nám bylo milosrdné. Na začátku roku 1937, o jehož událostech chci vyprávět, už nám oběma sice bylo přes osmdesát, ale stále jsme se těšili čilosti a dobrému zdraví. Kdykoliv jsem se tomu podivoval, můj přítel nad tím jen mávl rukou. Žertem to připisoval účinkům záhadného preparátu, s nímž jsme kdysi přišli do styku v jeskynních laboratořích doktora Fu Manchu.*** Coby vědci jsme byli daleko tomu přijmout tezi o jakémsi pohádkovém „elixíru mládí“, ale je faktem, že jistou vitalitu látka našim tělům přinesla, a pobyt na venkově nás ještě více utužil.

Na druhou stranu, do království nebeského už byla povolána celá řada našich blízkých. Déle už jsme si nemohli užívat pohodlného domácího servisu drahé hospodyně Hudsonové, zasvěceného celosvětového rozhledu Holmesova bratra Mycrofta ani kolegiálního špičkování s detektivovou scotlandyardskou spojkou Lestradem. Do životů nám však vstoupili jiní.

Holmes si oblíbil zejména společnost jistého Richarda Greena, mladého muže z nedalekého statku. Jeho bystrý mozek a přirozený zájem o přírodu i okolní dění jej dostal do Holmesova hledáčku již před lety, v době mužova dětství. Postupem času docházel na Cuckmere Haven stále častěji a pomáhal penzionovanému detektivovi s jeho včelstvy. Jak rostl, začal s ním sdílet zájem o exaktní vědy, zejména pak o chemii, což v něm Holmes citlivým rozvíjením vrozeného talentu ještě více podněcoval.

Pokud by měl můj přítel syna, představoval bych si ho nějak takto.

Pak tu byla naše nová panská, která převzala chod detektivovy domácnosti po smrti paní Hudsonové. Nastoupila společně se svým mužem, jehož Holmes zaměstnal jako správce, zahradníka a příležitostného řidiče. Steinerovi, jak se manželé jmenovali, pocházeli z Německa a na anglický venkov se přestěhovali teprve nedávno. Steiner byl bývalý voják, který za Německo bojoval ve Velké válce, a podle všeho se neztotožňoval se současným směřováním své vlasti. Ovšem jestli Berlín opouštěl dobrovolně, nebo pod nátlakem, to jsme nevěděli. Jeho minulost byla konverzační tabu.

Běžnou kulisou našeho klidného, usedlého života se stalo obyvatelstvo nedalekého Fulworthu, kam jsme zhusta docházeli odpolední procházkou. Generačně i lidsky blízké spřízněné duše jsme našli v pastorovi Whittakerovi, který už kdysi nahradil toho pacholka Barlowa,**** a také v místním lékaři, doktorovi Jacku Conwayovi. V této sestavě jsme se pravidelně scházeli na čtvrteční partičku whistu.***** Začínali jsme vždy odpoledne ve čtyři hodiny a často jsme vydrželi u hry až do pozdního večera, kdy nás vozem vyzvedával major Steiner. Dlužno podotknout, že jakkoliv Holmesův geniální mozek a postřehy neměly sobě rovného v otázkách zločinu, v kartách žalostně pokulhával. Při počátečním rozlosování jsem se vždy modlil, aby skončil ve dvojici s někým jiným.

Tyto úvahy se mi hlavou honily i v den, kdy naše dobrodružství začalo. Byl jsem do svých myšlenek natolik pohroužen, že jsem Holmesův monolog o migraci včelstev, jímž si procházku do města krátil, poslouchal jen tak na půl ucha, a raději jsem dumal, jakou strategii na odpolední hru zvolit. Mou pozornost paradoxně vzbudilo až detektivovo náhlé umlknutí. Procházeli jsme už vesnicí ke Conwayově ordinaci a ocitli se zrovna před policejní strážnicí. V zástupu lidí, kteří nás míjeli a spěchali za starostmi všedního dne, mi tváře splývaly a jen automaticky jsem odpovídal na pozdravy těch, co nás oslovili. Holmese ale jeden obličej zaujal.

„Zvláštní, co říkáte, drahý Watsone?“ prohodil. „Nekráčí tamhle Richard?“

Vskutku, ulicí přicházel Holmesův chráněnec. Neviděl nás, přesto se zastavil. Zdálo se, že má namířeno na policejní stanici, ale pár kroků od jejích dveří jako by se rozmyslel. Okamžik přešlapoval a pak změnil směr a usadil se na nedalekou lavičku, kde si zapálil. Nebyla to ale jeho nervozita a nerozhodnost, co Holmese upoutalo, nýbrž samotná mladíkova přítomnost ve vsi. V té době totiž Richard už studoval na univerzitě v Londýně, kde získal stipendium, a ve Fulworthu se objevoval jen o svátcích a o prázdninách.

Dnešní den nepatřil ani k jednomu z nich.

„Možná už nejsem nejmladší, ale na svá studijní léta si pořád dobře vzpomínám,“ pravil Holmes, když k mladému Greenovi přistoupil zpoza lavičky a položil mu ruku na rameno. „Za mých časů byla náročnost přednášek, konzultací a zkoušek během semestru taková, že mi neumožňovala školu opouštět. Dřepěl jsem ve svém kamrlíku na Cambridge celé dny, abych látku zvládl. Jsem rád, že dnešní studenti jsou tak dobří, že stíhají vše. Vítám tě doma, Richarde.“

Mladík k nám polekaně vzhlédl. Bezstarostného a milého mladíka, který nás navštěvoval, jsem v něm skoro nepoznával. Když spatřil v Holmesově jindy strohé tváři vlídný úsměv, uklidnil se a sklopil oči. Přivítali jsme se, a ačkoliv nás nepřizval, usedli jsme k němu na lavičku.

„Zítra jsem se za vámi chtěl stavit a pozdravit vás,“ povzdychl si. „Říkal jsem si, že vám pomůžu nakrmit včely. Potřeboval jsem vypadnout z města. Vyčistit si hlavu.“

„Je všechno v pořádku?“

Richard potáhl z cigarety a vyfoukl dým. S odpovědí si dával na čas.

„Profesor Biggles má poněkud vyšší nároky na mé znalosti řecké filozofie, než jsem schopen věnovat jejich načerpávání,“ pokrčil nakonec rameny. „Ale mimo to byste se mnou byl spokojen. V chemii, která je mým hlavním předmětem, se mi nikdo nevyrovná…“

„O tom vůbec nepochybuji, mladý muži. Pokud projevujete stále tak dobrý úsudek, jaký jsem u vás měl možnost poznat, nemám o vaše výsledky obavy.“

Skleslý mladík se při té poznámce zamračil, ale všiml jsem si toho snad jen já, Holmes si nacpával dýmku. Než ji rozbafal, vyptal jsem se Greena na zdraví rodičů, kteří žili v usedlosti hned za vesnicí, a nechal je pozdravovat. Zdálo se mi, že je rád, když se téma hovoru stočilo pryč od jeho studií, na to jsem nemusel být geniální detektiv jako Holmes. Vrtalo mi hlavou proč. Nebyli jsme si však tak blízcí, abych na něj naléhal, a můj přítel, od něhož by to mladík snad přijal, nereagoval. Pomyslel jsem si, že Richardovy výsledky zřejmě nejsou tak dobré, a nechce Holmese, který jeho studia podnítil, a dokonce jej doporučil, zklamat.

Detektiv konečně potáhl z dýmky a ve vzduchu se rozlilo tabákové aroma.

„Předpokládám, že si potřebuješ odpočinout od něčeho jiného než od školy,“ vypustil oblak dýmu. Richard se ještě víc schoulil a složil hlavu do dlaní.

„Třeba od milostných záležitostí?“ neubránil jsem se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sherlock Holmes – Hitlerův posel smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.