Přeložila Martina Regnerová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Batmanghelidj, F.

[Water for health, for healing, for life. Česky]

Voda zdravá, léčivá, životadárná : nejste nemocní, máte jen žízeň! / F. Batmanghelidj; z anglického originálu Water for health, for healing, for life ... přeložila Martina Regnerová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2015. -- 241 stran

ISBN 978-80-7500-144-3

613.3 * 613.31 * 628.1.033 * 616 * 577.128:546.212 * 577.128 * 616-092.11 *
616.151.1 * 615.838

– pitný režim

– pitná voda

– pitná voda -- zdravotní aspekty

– metabolismus vody

– metabolismus minerálních látek

– zdraví a nemoc

– dehydratace -- zdravotní aspekty

– pitné kúry

– populárně-naučné publikace

613 - Hygiena. Lidské zdraví [14]]

F. Batmanghelidj

Voda zdravá, léčivá, životadárná

Water for Health, for Healing, for Life

Copyright © Nida Chenagstang, 2003

Translation © Martina Regnerová, 2014

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2015

ISBN 978-80-7500-144-3

OTOČTE VODOVODNÍM KOHOUTKEM…
A SKLÍZEJTE PLODY JEDNOHO Z NEJVĚTŠÍCH ZDRAVÍ PROSPĚŠNÝCH OBJEVŮ VŠECH DOB!

Poznejte, jak důležitou roli hraje voda při následujících i mnoha dalších zdravotních potížích a onemocněních:

ONEMOCNĚNÍ SRDCE A MOZKOVÁ MRTVICE – voda je nepostradatelným pomocníkem v prevenci ucpávání arterií v srdci a mozku

INFEKCE – voda může zvýšit účinnost imunitního systému při boji s infekcemi a rakovinotvornými buňkami

DEPRESE – voda napomáhá tělu přirozeně doplňovat přísun neurotransmiteru serotoninu

PORUCHY SPÁNKU – voda je nezbytná k vytváření přirozeného spánkového regulátoru, melatoninu

NEDOSTATEK ENERGIE – v každé tělesné buňce generuje voda elektrickou a magnetickou energii, a tak zajišťuje přirozený přísun energie

ZÁVISLOST – voda může pomoci odstranit závislost na kofeinu, alkoholu a některých drogách

OSTEOPORÓZA – voda podporuje pevné utváření kostí

LEUKÉMIE A LYMFOM – voda normalizuje systémy krvetvorby, které mohou napomáhat při prevenci mnoha forem rakoviny

PORUCHA POZORNOSTI – v dostatečně hydratovaném mozku je zajištěn neustálý přísun energie pro vtištění nových informací do paměťových buněk.

VODA: ZDRAVÁ, LÉČIVÁ, ŽIVOTADÁRNÁ

Našemu Stvořiteli s úctou, pokorou, oddaností a láskou

Věnováno také všem, kteří kvůli omezeným lékařským znalostem v minulosti trpěli.

„Nejhorší hřích vůči našim blízkým tvorům není je nenávidět, nýbrž být k nim lhostejný, neboť lhostejnost je podstatou nelidskosti.“

George Bernard Shaw, 1897

Jak altruismus, tak sobectví jsou příznačnými rysy a mechanismy sebeobrany. Sobecké vlastnosti nás nutí k požitkářství na úkor ostatních. Budou-li společnost tvořit především takoví lidé, vznikne začarovaný kruh chaosu. Altruismus je naopak rysem a výsledkem nesobeckého jednání, které podněcuje snahy prospěšné společnosti i lidstvu, přežití i vývoji, jež zároveň slouží tomu, kdo takové jednání prokazuje.

Tato kniha má posloužit společnosti a všem dobrým lidem, kteří přispívají k její celistvosti, rozmachu, zdraví, bohatství a prosperitě.

PODĚKOVÁNÍ

Poděkování patří nekonvenčnímu lékaři, emeritnímu profesoru Yalovy univerzity, Howardu Spirovi, M. D. Byl prvním lékařem, který pochopil význam mého klinického výzkumu a představil jej západní medicíně. Ve svém odborném časopise Journal of Clinical Gastroenterology (Klinická gastroenterologie) otiskl v červnu 1983 můj autorský článek „Nová a přirozená metoda léčby žaludečních vředů“. Jeho zájem a podpora se staly podnětem k tomu, abych se až doposud věnoval výzkumu, jehož výsledky právě držíte v rukou.

POZNÁMKA AUTORA

Informace a doporučení vztahující se k příjmu vody uvedené v této knize se zakládají na odborné přípravě, osobní zkušenosti, velmi obsáhlém výzkumu a dalších publikacích autora, které se věnují metabolismu vody v těle. Autor této knihy neposkytuje žádná lékařská doporučení, ani nepředepisuje užití či přerušení užívání jakýchkoli léků jako formu léčby, aniž by byl zároveň přímo či nepřímo konzultován příslušný ošetřující lékař. Záměrem autora vycházejícím z nejmodernějších znalostí mikroskopické anatomie a molekulární fyziologie je pouze poskytnout informace o významu vody pro naše zdraví a informovat veřejnost o škodlivých účincích chronické dehydratace na tělo – od dětství až do pokročilého věku. Tato kniha nenahrazuje odborná doporučení lékaře. Naopak je velice potřebné se o informace obsažené v této knize podělit s ošetřujícím lékařem. Rozhodne-li se čtenář využít informace a doporučení zde popsaná, činí tak na vlastní riziko. Přejímání informací by mělo probíhat v těsném souladu s pokyny uváděnými v knize. Nikdo z čtenářů, a to především ti, kteří v minulosti prodělali vážná onemocnění, jsou v péči odborníků nebo trpí vážným ledvinovým onemocněním, by informace v tomto textu obsažené neměl využívat bez dohledu svého ošetřujícího lékaře.

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA AUTORA

PŘEDMLUVA

Počátek nového lékařského věku

Kapitola 1

Kde selhala moderní medicína?

Nová úroveň myšlení v lékařství

Zrod nové vědecké pravdy v lékařství

Kroky v utváření současné medicíny

Kapitola 2

Voda – zvláštní a jednoduchá

Stále jsme závislí na vodě

Má neutuchající bitva se systémem zdravotnictví

Kapitola 3

Základy nové medicíny pro několik nadcházejících tisíciletí

Čtyřicet šest důvodů,proč tělo potřebuje denně vodu

Některé ze základních vlastností a funkcí vody v těle

Kapitola 4

Regulace vody v těle plodu a kojence

Regulace vody v průběhu dětství a dospívání

Regulace vody u dospělých

zmírnění pocitu žízně

Kapitola 5

Co je chronická dehydratace?

Rozpoznání dehydratace

Kapitola 6

Nové pojetí vnímání pocitu žízně

Kapitola 7

Základní programy regulace tekutina zdrojů v těle

Astma a alergie

Alergie a imunitní systém

Krevní tlak a dehydratace

Diabetes

Zácpa a její komplikace

Autoimunitní onemocnění

Kapitola 8

Volání těla v krizi po vodě

Bolest

Pálení žáhy či bolesti spojené s poruchami trávení (dyspeptické bolesti)

Hiátová kýla a pálení žáhy

Bolest při kolitidě

Bolesti hlavy a migréna

Bolest při revmatoidní artritidě

Bolest beder

Osteoartritida

Kapitola 9

Dehydratace a nemoc

Obezita

Kapitola 10

Dehydratace a poškození mozku

Bariéra krev–mozek

Neurotransmitery a dehydratace

Serotonin: MISTR všech neurotransmiterů

Histamin: První neurotransmiter v našem těle

Voda: zdroj energie pro mozek

Dehydratace: Příčina mozkových příhod

Kapitola 11

Hormony a dehydratace

Prolaktin

Deprese a chronický únavový syndrom

Suché a pálivé oči

Zvýšená hladina cholesterolu v krvi

Ischemická srdeční choroba

Návaly horka

Dna

Ledvinové kameny

Kůže a dehydratace

Osteoporóza

Vznik rakoviny

Kapitola 12

Léčení vodou: Kolik vody a jak často?

Voda či tekutiny?

Kofein v nápojích

Alkohol v nápojích

Džusy a mléko místo vody

Kapitola 13

Minerály jsou životně důležité

Sůl: Věčný lék

Sůl: Některé z jejích skrytých zázraků

Kapitola 14

Další základní prvky pro zdraví a léčení

Bílkoviny

Stres a aminokyseliny

Esenciální tuky

Ovoce, zelenina a sluneční svit

Cvičení

Závěr

Čtyři jednoduché kroky k plnému zdraví

MAITREA také vydala:

PŘEDMLUVA

Počátek nového lékařského věku

Až když se u vás objeví zdravotní problém, který může skončit dokonce smrtí, začnete pro svou složitou situaci všude možně hledat nějaké vysvětlení a řešení. Do té doby nedokážete pochopit, jak emočně vyčerpávající dopad na něčí život a vědomí má návštěva u lékaře a vyřčení jeho závažných zjištění. Doufejme, že ani vy ani nikdo z vašich blízkých se s takovou situací, které denně čelí tisíce lidí, nikdy nesetkáte. Příčinou současné krize v americkém zdravotnictví je, že mnoho onemocnění předčasně drtí a zabijí miliony lidí. Zároveň nás však krize zdravotní péče v roce 2001 stála přibližně 1,2 trilionů amerických dolarů a podle odhadů budou tyto náklady každoročně stoupat o 11 procent.

Je pravda, že v oblasti vědy jsme nejpokročilejším národem na světě a že do lékařských výzkumů každoročně investujeme miliardy dolarů. Nahlédnete-li však do jakékoli lékařské učebnice vydané v poslední době, najdete jen stránky zaplněné pojednáními o nemocech, které zabíjejí. A přesto když autoři těchto knih dospějí k bodu, kde by měli osvětlit příčinu nemoci, uvádějí „příčina neznámá“. To znamená, že většině lékařů je příčina vážných onemocnění lidského těla neznámá, ačkoli od společnosti získali oprávnění předepisovat nejrůznější druhy léčby, které často pacientům nijak neprospívají, mohou však pomalu a předčasně způsobit smrt. Dobrou zprávou je, že se schyluje k odebrání jejich oprávnění.

Text, který se chystáte právě číst, představuje nové vědomosti a nový pohled v rámci vědního oboru fyziologie – nikoli typu vědy, jaký používají výrobci léků, ale vědecké disciplíny, která definuje, jak živé tkáně a orgány v těle přirozeně fungují. Tato kniha se zabývá některými důležitými zdravotními problémy, jejich příčinou a přirozenou nápravou – léčbou. Jakmile se příčina a léčba jakéhokoli zdravotního problému vyjasní, je používání přemrštěných odborných výrazů a krkolomného žargonu zbytečné. Vše, co si zde přečtete, se zakládá na rozsáhlém klinickém a vědeckém výzkumu. Vedle lékařského vzdělání, které jsem zahájil v roce 1950, kdy jsem se stal studentem St. Mary’s Hospital Medical School na Londýnské univerzitě, se více než dvaadvacet let zabývám výzkumem, studiem a popisem informací, které jsou náplní této knihy.

Tématem, jímž se hodlám zabývat, jsou fyziologické důsledky a metabolické komplikace chronické, neúmyslné dehydratace jako hlavní příčiny mnoha vážných onemocnění. Někteří lidé tvrdí, že se jedná o největší objev moderní medicíny.

Toto jednoduché vysvětlení některých našich současných zdravotních problémů je úvodem k výsledné vědecky a logicky podložené transformaci lékařství na celém světě. Připravuji jej s vědomím bezprostředně potřebného povzbuzení společnosti, obzvláště patnácti miliónů astmatických dětí, jejichž rodiče nutně potřebují pochopit příčinu tohoto onemocnění, jak mu jednoduše a bezplatně předcházet a jak zahájit možnou života zachraňující léčbu.

Kapitola 1

Kde selhala moderní medicína?

Největší tragédii v historii lékařství je podle mého názoru předpoklad, že sucho v ústech je jediným signálem, kterým tělo dává najevo, že potřebuje vodu. Na základě této chybné domněnky učinila moderní medicína další tři nepochopitelné chyby, na něž společnost tvrdě doplatila. Podívejme se na tyto čtyři chybné předpoklady.

1. Celá struktura moderní medicíny se zakládá na žalostně chybné premise, že sucho v ústech je jediným signálem dehydratace. Tento mylný předpoklad je odpovědný za nedostatek znalostí o různých bolestivých zdravotních problémech, které způsobují předčasnou smrt mnoha miliónů lidí. Ti trpí, protože nevědí, že mají obrovskou žízeň. Moderní „vědecky podložená“ medicína staví na tomto prostém omylu vyschlých úst, jenž byl zaveden před mnoha lety. Švýcarský vědec Albrecht von Haller jako první v roce 1764 prohlásil, že sucho v ústech je známkou žízně. V roce 1918 Hallerovy názory podpořil anglický lékař Walter Bradford Cannon. Vzhledem k tomu, že se jednalo o vlivnou osobnost, staly se jeho názory populární a dodnes se odrážejí v uznávané odborné literatuře. Německý fyziolog Moritz Schiff však v roce 1867 prohlásil, že u žízně se jedná o celkový pocit: „Nejedná se o nikterak lokálnější pocit, než je pocit hladu.“ Víme, že Haller a Cannon se mýlili, ale jejich názory se zakořenily v základech medicíny, proto tentýž zavedený omyl přecházel z jedné generace studentů medicíny na druhou až do současnosti. Tato chyba ve vědeckém pochopení regulace vody uvnitř lidského těla proměnila vývoj medicíny. Lidskému tělu lépe porozuměl Schiff.
Sucho v ústech ve skutečnosti nepředstavuje signál, na který se lze spoléhat. Lidské tělo využívá jinou logiku ‒ aby mohlo kousat a polykat stravu, napomáhat této funkci a usnadnit její průběh, vytváří dostatek slin dokonce i tehdy, kdy zbytek těla má vody nedostatek. V každém případě je voda pro tělo až příliš důležitá, než aby její nedostatek signalizovalo pouze tím, že pociťujeme sucho v ústech. Lidské tělo disponuje mnoha jinými důmyslnými signály, kterými dává najevo, že nemá dost vody. Tělo může trpět těžkou dehydratací, aniž by se objevil pocit sucha v ústech. Dehydratace vyvolává vážné příznaky a může dokonce způsobit až života ohrožující stav. Moderní medicína vnáší do těchto příznaků vnitřní, lokalizované žízně zmatek a identifikuje ji jako jiné choroby. Následkem toho jsou předepisovány toxické léky, které spíše než dehydrataci mají léčit „onemocnění“.
Sucho v ústech je jedním z posledních ukazatelů dehydratace těla. Než sucho v ústech začne naznačovat nedostatek vody, dochází k přerušení mnoha jemných tělesných funkcí a přípravě k jejich zániku. Přesně tak dochází k procesu stárnutí – z důvodu ztráty funkcí enzymů. Dehydrované tělo ztrácí komplexnost a všestrannost. Jedním z příkladů je juvenilní diabetes, při kterém v důsledku přetrvávající dehydratace dochází k odumření buněk slinivky břišní, které produkují inzulín.

2. Druhým vážným omylem základní lékařské vědy je názor, že voda je obyčejná látka, která pouze různé věci rozpouští a dává je do oběhu. Voda není obyčejnou inertní látkou. V těle je nositelkou dvou základních vlastností. K té první náleží její schopnost udržet základní životní funkce v těle. Druhou, důležitější rolí vody jsou její životadárné funkce. Moderní medicína rozeznává pouze schopnost vody zachovat základní životní funkce. Z tohoto důvodu je chronická neúmyslná dehydratace v podstatě neidentifikovaný proces ohrožující život. Musíte tento proces identifikovat a pochopit, abyste přirozenou cestou zachránili své zdraví a život.

3. Třetí závažnou chybou v medicíně je předpoklad, že lidské tělo dokáže po celou dobu života svůj příjem vody účinně regulovat. Jak stárneme, přicházíme o schopnost pociťovat žízeň a nedaří se nám dostatečně pít, až se buňky životně důležitých orgánů nakonec scvrknou jako sušená švestka a nedokážou si již déle zachovat životní funkci. Abychom předešli nevratným stádiím tohoto procesu, potřebujeme rozpoznat počátek dehydratace a její projevy.

4. Čtvrtým hřebíkem do rakve současné medicíny je představa, že vodu v těle lze nahradit jakoukoli tekutinou. Některé z běžně vyráběných nápojů nefungují v těle stejně jako přírodní voda. Tento problém se vám objasní v okamžiku, kdy pochopíte přirozený důvod, proč některé rostliny produkují kofein či dokonce kokain.

Informace obsažené v této knize se týkají jednoho z nejvýznamnějších světových objevů v oblasti zdraví, protože odkrývají velkou tragédii v historii lékařství – chybný předpoklad, že jediným signálem těla o vodu je sucho v ústech. Jednoduše řečeno se chronická neúmyslná dehydratace podle nových vědeckých poznatků může v lidském těle projevovat na tolik způsobů, kolik jsme v medicíně dosud objevili nemocí. Na úkor drahocenných lidských životů a zdrojů vytváříme farmaceutickému průmyslu příležitosti, aby vzkvétal, a vytváříme současný systém zaměřený na péči o nemocné. Takovýto systém přežívá a vzkvétá, když jsou lidé neustále nemocní. Přesně to se nyní děje.

Lékařský průlom o dehydrataci jako příčiny většiny zdravotních problémů se, bohužel, k americké veřejnosti přes komerční systémy zdravotní péče nedostává. Pokud by tomu tak bylo, znamenalo by to rychlý zánik těchto systémů. A přesto neexistuje žádný rozumný důvod, proč by se desítkám miliónů lidí v naší společnosti měly podávat léky, když jediné, čím trpí, je dehydratace.

Výroky v této úvodní kapitole nemají vrhat špatné světlo na obětavý personál v systému zdravotnictví, který se stará o nemocné, který nešťastným pacientům denně prokazuje soucitnou službu. Personál není zodpovědný za základní chyby ve standardních léčebných postupech v medicíně. Odpovědnost směřuje ke zdravotníkům na vlivných pozicích a ve státních zdravotnických ústavech, kteří mají moc problém napravit, nicméně dosud neprojevili ochotu tak učinit.

Běžná medicína a její fundraiseroví přisluhovači farmaceutickou medicínu dobrovolně neopustí. Proč? Nechtějí připustit, aby přirozená řešení zdravotních problémů ve společnosti dostala zelenou a pronikla na veřejnost. Záměrem této knihy je zvrátit tento prospěchářský trend, který v naší moderní společnosti přináší výhody pouze komerčním systémům zdravotní péče na úkor občanů.

Dnes je naprosto jasné, že lidské tělo využívá mnoho různých způsobů, jak dát najevo celkovou či lokální potřebu vody. Tyto projevy žízně v těle byly dosud pokládány za ukazatele té či oné choroby. Kvůli této nevědomosti, chráněné a hýčkané farmaceutickým průmyslem, dala běžná medicína různým potížím spojeným s dehydratací nálepku rozličných „nemocí“. V důsledku tohoto chybného předpokladu musí důvěřivá americká veřejnost svým zdravím a těžce vydělanými penězi doplácet na neustále se zvyšující náklady na zdravotní péči.

Je nutné pochopit, že trvalá dehydratace vyvolává v těle neustále se měnící, nový chemický stav. Při nastolení nového chemického stavu způsobeného dehydratací dochází následně k mnoha strukturálním změnám, dokonce i na úrovni genetických informací těla. Proto je prevence dehydratace zásadně důležitá. Proto jsou pro mě dětské astma, stejně jako neinfekční bolesti ucha u kojenců, zásadními zdravotními problémy. Těžká dehydratace, která může u dětí vést až k astmatu, může v jejich pozdějším věku nakonec přivodit genetické vady, autoimunitní onemocnění i rakovinu.

Porozumíme-li chronické dehydrataci, uvolní to cestu pro rozvoj systému zdravotnictví, který bude mnohem přátelštější k pacientům. Podle mých odhadů bude za 30 procent nákladů na současnou zdravotní péči možné získat jednoznačně zdravější a produktivnější národ. Jak vidíte, nepropaguji žádný produkt na výrobu peněz. Dělím se pouze o jedinečné lékařské porozumění a výsledek svého mnohaletého výzkumu, který pomůže zdravotníkům a veřejnosti pochopit primární příčinu mnoha zdravotních potíží.

Žijeme v jednadvacátém století, a přesto jsme ani na tomto stupni našeho vývoje v medicíně dosud neporozuměli vnějším projevům lokální dehydratace. U zdravotních obtíží jsme řešení vždy zatím hledali v lécích. Nepodařilo se nám ještě tyto zdravotní problémy zmírnit. Přesněji řečeno, neustále jejich seznam rozšiřujeme a zasypáváme je větším množstvím léků. Ve jménu moderní medicíny jsme ve skutečnosti způsobili nákladný chaos, jehož konec je v nedohlednu. Čelíme nyní závažným problémům, které si žádají bezodkladná řešení. Jak poznamenal Albert Einstein: „Závažné problémy není možné řešit na stejné úrovni myšlení, na které jsme je vytvořili.“ Abychom své zdravotní problémy vyřešili, očividně potřebujeme nový přístup k lékařské vědě.

Řešení současných zdravotních problémů ve společnosti vytvořených lidmi a chráněných farmaceutickým průmyslem může vycházet jedině z fyziologie. Porozumíme-li molekulární fyziologii dehydratace, změní to strukturu budoucí klinické medicíny. Přinese to změnu základního paradigmatu v lékařské vědě. Až odhalíme způsob, jak v rámci fyziologie přirozeně zvýšit léčivé schopnosti těla, zcela nahradíme farmaceutický přístup k našim současným zdravotním problémům. Spíše než zdlouhavé, cenově nákladné a invazivní léčebné postupy se primárním smyslem medicíny stane prevence onemocnění.

Nová úroveň myšlení v lékařství

Co je paradigma a jak jej lze v rámci klinické medicíny změnit? Paradigma je výchozí základní informace, předpoklad či chápání, na jehož základě se rozvíjí vědomosti v rámci myšlenkových proudů. Jako příklad si vezměme elementární chápání planety Země ve tvaru koule, ze kterého vycházejí veškeré geologické mapy a modely reflektující zemskou zaoblenost. Toto chápání představuje základní paradigma koncepce veškerých geografických map. Dramatické změny vyvolané zjištěním, že Země není placatá, jak se původně předpokládalo, způsobily zásadní převrat ve znalostech, které nyní máme o uspořádání vesmíru. Když paradigma vede myšlenkové proudy do slepé uličky (stejně jako v případě placaté Země), pak těm, kteří se dokážou na věci podívat s odstupem a nestranně přehodnotit strukturu znalostí, často vyvstane nové paradigma. Vše, co je třeba, je myšlení aktivující asociace či pozorování.

Když se objeví platné paradigma, jež položí základ hlavním pravidlům myšlení, odhalí jako blesk vše, co je skryto v temnotě noci, osvítí cestu k rozsáhlé nové oblasti vědění. Nové paradigma odstraňuje omezení a překážky a v mezích pravidel myšlení umožňuje následný vývoj.

Nové paradigma vzniká mnohem snadněji, když existuje specifická potřeba a cíl najít řešení. Dokud nedojde k odhalení konkrétní potřeby pro formující se řešení, nemá řešení žádný význam. Následující příběh možná pomůže tuto myšlenku vysvětlit.

Sir Alexander Fleming se stal nositelem Nobelovy ceny za objev penicilinu. Jednalo se o skotského vědce, který pracoval ve WrightFlemingově institutu při St. Mary’s Hospital Medical School Londýnské univerzity v době, kdy jsem tam já v padesátých letech studoval medicínu. Mnoho studentů medicíny má dojemné nutkání stát se objeviteli. Ani já jsem nebyl výjimkou. Od dětství jsem chtěl studovat medicínu a stát se někým, kdo by dokázal pozitivně ovlivnit životy nemocných lidí.

V úvodním kurzu bakteriologie byli studenti rozděleni do dvou malých skupin a přiděleni různým vyučujícím. Štěstí mi přálo, a tak jsem se ocitl v seminární skupině přidělené siru Alexandrovi. Byl to kultivovaný a pokorný člověk. Na konci semináře jsem sebral dostatek odvahy, abych mu položil otázku a odpověď, kterou jsem obdržel, mě od té doby hluboce ovlivnila.

Zeptal jsem se ho: „Pane Alexandře, existuje nějaký zvláštní způsob, jak docílit nových objevů v oboru medicíny?“ Podíval se na mě a přemýšlel nad mou naivní otázkou. Po chvíli mi odpověděl velmi vytříbeným skotským přízvukem: „Potřeba a účel.“ Vysvětlil mi, že vzhledem k rozmachu různých chirurgických léčebných postupů zaváděných do lékařské praxe se neustále zvyšovala míra smrtelných bakteriálních komplikací. Objevení účinné chemické látky, která by v lidském těle bakteriální infekce zastavila, se stalo nejnaléhavější potřebou, jež určila účel práce a odhodlání těch, kteří se bakteriálnímu výzkumu věnovali. „Potřeba“ byla matkou objevení penicilinu a „účel“ hybnou silou jeho vývoje pro použití u lidí.

Zrod nové vědecké pravdy v lékařství

Z historie víme, že jednoduché objevy v oblasti aplikovaných přírodních metod někdy umožnily důležité změny ve vývoji. Lidstvo díky těmto šťastným náhodám a zábleskům pochopení objasnilo mnohá tajemství týkající se jeho vzniku.

Jedna taková náhoda se udála v roce 1979. Stal jsem se politickým vězněm islámských revolucionářů a byl jsem zadržován v íránské věznici Evin. Zatímco jsem se vyrovnával s možností své popravy, zjistil jsem jedné noci, že i dvě sklenice vody dokážou zmírnit ty nejhorší bolesti břicha vyvolané žaludečními vředy.

Jeden z vězňů se svíjel bolestí z žaludečního vředu, nemohl chodit a potřeboval léky. Dva přátelé jej podpírali. Dozorci nereagovali na jeho opakované prosby jít do vězeňské nemocnice. Přivedli mně k němu po jedenácté hodině v noci. Sám jsem byl vězeň a neměl jsem u sebe žádný lék, který bych tomu trpícímu muži mohl podat. Vysvětlil jsem mu, že u sebe nemám léky. V jeho výraze se zračilo ještě více bolesti než předtím. Místo léku jsem mu podal dvě sklenice vody. Během několika minut bolest jeho žaludečního vředu polevila. Za osm minut pak úplně zmizela. Tímto jsem si ověřil tišící účinky vody u bolestí břicha při „chorobném“ stavu (sám jsem si během pobytu v samovazbě pomohl vodou od bolesti břicha, když jsem několik dní odmítal jídlo). Postupně jsem každému ze spoluvězňů, kteří trpěli stejnou typickou bolestí, doporučil, aby místo léků, kterých se jim občas nedostávalo, pili vodu.

Během následujících dvou a půl let mého zajetí jsem pouze pitnou vodou úspěšně vyléčil dobře přes tři tisíce případů žaludečních vředů vyvolaných stresem. Postupně mi začalo být jasné, že tito lidé měli ve skutečnosti jen žízeň. Jejich dehydratace se projevovala ve formě bolestivého stavu, který jsme my lékaři označili za „chorobný“ stav. Asi patnáct měsíců před mým propuštěním jsem u soudu jako svou poslední obhajobu přednesl vědecký článek určený ke zveřejnění. Soudci jsem řekl, že i kdyby mě nechal zastřelit, ať prosím nedopustí ztrátu těchto informací. „Jde o největší lékařský objev v historii,“ řekl jsem. Tou dobou jsem už měl za sebou léčbu několika stovek spoluvězňů ve stísněném vězeňském bloku, kde jsem byl umístěn.

Soudce za mnou později přišel a řekl mi: „Učinil jste fantastický objev. Přeji Vám do budoucna hodně štěstí.“ To byla první předzvěst, že nezemřu a že se budu moci nadále věnovat své práci.

Jako projev uznání mého objevu jsem nebyl popraven, ale byl mi udělen tříletý trest odnětí svobody. Ušetřili můj život díky tomu, co jsem ve vězení objevil. Veškerý můj osobní majetek byl však zabaven. Po třiadvaceti měsících mi správce věznice sdělil, že příslušné orgány shledaly, „že nejsem takový zloduch, za kterého mě považovali,“ a že zvažují mé předčasné propuštění. Poděkoval jsem, ale řekl jsem mu, že chci zůstat ve vězení o něco déle. Byl jsem uprostřed klinických pozorování účinku vody jako formy léčby různých zdravotních problémů vyvolaných stresem, včetně krvácení peptického vředu. Vysvětlil jsem mu, že věznice Evin byla jako určitý druh stresové laboratoře zcela unikátní. Správce věznice byl samozřejmě překvapen. Domníval se, že mi prokazuje laskavost, když mě chce propustit před vypršením trestu. Souhlasil však, že má práce je důležitá a že bych měl dostat příležitost dokončit, čím jsem se zabýval. Již nějakou dobu jsem byl přesvědčen, že mé uvěznění nebylo náhodné. Byl jsem předurčený k tomu, abych učinil objev, že lidské tělo využívá sofistikovaných krizových signálů, kterými naznačuje potřebu vody, když je ve stresu a dehydrované. Zůstal jsem ve vězení další čtyři měsíce a dospěl jsem k určitým klinickým závěrům, které nyní potřebovaly vědecká vysvětlení. Po dvou letech a sedmi měsících uvěznění jsem byl propuštěn s oficiálním uznáním za svůj objev.

Během pobytu ve vězení jsem nabyl zcela nového pochopení fyziologických účinků vody a jejího vztahu k mnoha onemocněním. Vše začalo bolestí břicha. První zprávu o svém objevu jsem zveřejnil v odborném časopise Íránské lékařské asociace (Iranian Medical Association Journal) ještě když jsem byl ve vězení. Překlad článku byl poslán do Ameriky, kde jej nakonec v červnu 1983 připravili k vydání ve formě úvodníku odborného časopisu Klinické gastroenterologie (Journal of Clinical Gastroenterology).

Kroky v utváření současné medicíny

Vysvětlení, která následují, se zakládají na klinických pozorováních provedených v jedné z nejhorších stresových laboratoří světa. Tato pozorování dala zrod novému vysvětlení vycházejícím z fyziologie, jak dochází k tělesným onemocněním. Má zjištění již byla představena na několika mezinárodních vědeckých shromážděních. Podrobná vědecká vysvětlení, která potvrzují mé závěry, již byla také publikována.

K pochopení, že by se voda měla využívat k prevenci i léčbě onemocnění způsobených dehydratací, není třeba podrobných vědeckých znalostí. K využití vody jako „léku“ není potřeba ani schválení Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv (Food and Drug Administration, FDA). Voda je hlavním zdrojem života a každý o ní ví. A přesto existuje až ostudná neznalost zdravotních rizik, kterým svá těla vystavujeme, když nepijeme dostatečné množství vody. Jedinou světlou stránkou je, že lidské tělo chápe funkci vody při udržování fyziologického a fyzického zdraví, ačkoli běžná medicína nikoli. Zdá se, že my, lékaři, jsme nedostali správné informace o různých funkčních vztazích vody v lidském těle. Byli jsme přistiženi v té nejtrapnější situaci. Zatím stále nevíme, kdy má lidské tělo opravdu žízeň. Nechápeme, co se stane, pokud tělo pravidelně nepřijímá dostatečné množství vody.

Současná praxe klinické medicíny se zakládá na aplikaci farmakologické chemie na lidské tělo. V lékařských školách se více než šest set vyučovacích hodin věnuje užívání farmakologických produktů. Pouze několik hodin je vyčleněno pokynům o stravování a jídle. Zdá se, že se u většiny „nemocí“ lékařští pedagogové pokoušeli do lidského těla vpravit zkumavku chemických vědomostí.

Problémem je, že farmaceutické či chemické produkty většinu zdravotních obtíží neléčí. Mnohé z těchto produktů nejsou ani z hlediska dlouhodobého užívání bezpečné. Pouze dočasně maskují a tlumí vnější projevy daného problému. Bez ohledu na to, jak zdánlivě vědecky, sofistikovaně a působivě mohou znít odůvodnění pro používání těchto chemických produktů, zdravotní problém většinou neodstraní – s výjimkou použití antibiotik v případě infekcí. Lidé trpící hypertenzí, kteří zahájí léčbu diuretiky či jinými chemickými látkami, se nevyléčí. Lékaři jim řeknou, že s léčbou musejí pokračovat po zbytek života. Velmi často musejí zároveň diuretika doplnit o další druhy léků. Žádné z řady analgetik dostupných na trhu trvale nevyléčí pacienty, kteří trpí revmatoidní artritidou. Musejí užívat analgetika po zbytek svých životů plných bolesti. Diabetici se nevyléčí, pacienti s myastenií (těžkou svalovou slabostí) se nevyléčí, nikdo se svalovou dystrofií (úbytkem svalstva) se nevyléčí. Jak je možné, že navzdory rozsáhlému výzkumu nebyl dosud nalezen žádný lék na běžné zdravotní obtíže, jako je pálení žáhy, poruchy trávení, bolesti zad, revmatoidní artritida, migrény či astma?

Dehydratace časem způsobuje ztrátu některých tělesných funkcí a vede k jejich poškození (patologii). Rozličné signály či příznaky, které se objevují v souvislosti s těžkou a trvalou dehydratací, lékaři interpretují jako onemocnění neznámého původu. Signalizují však nedostatek vody a jejich následkem vzniká lokální poškození. Protože lékaři chronickou dehydrataci jako původní příčinu onemocnění neuznávají, dostává se „nemocem“ nejrůznějších vysvětlení a označení a o všech se prohlašuje, že je jejich příčina neznámá. Toto je základní omyl, který zkresluje fakta v lékařství a působí psychický otřes lidem, kteří kvůli svým zdravotním problémům potřebují profesionální rady a pomoc. Toto je průlom, na němž veškeré minulé výzkumy původů některých onemocnění ztroskotaly.

Kapitola 2

Voda, všude voda, ještě jsme se nenapili dost.

Voda, všude voda, přesto naše těla křičí a vysychají.

Voda – zvláštní a jednoduchá

Lidské tělo tvoří přibližně 75 procent vody a 25 procent pevné hmoty. Mozek údajně tvoří 85 procenty vody a vyznačuje se extrémní citlivostí na dehydrataci či úbytek množství vody v něm obsažené. Mozek neustále omývá slaná mozkomíšní tekutina. Množství vody v těle se označuje jako rozpouštědlo a pevná hmota, která se ve vodě rozpouští, je nazývána rozpouštěnou látkou. Díky porozumění chemickým procesům v lidském těle se výzkum téměř výhradně zaměřuje na detailní molekulární složení a jemné výkyvy pevných látek v těle. A tak vzniklo chemicko-farmaceutické vnímání lidského těla, jehož důsledkem je rozvoj „zdravotnicky-průmyslového systému“. Lpění na přesvědčení, že je to především pevná skladba těla, která řídí veškeré jeho funkce, dalo dosud vzniknout mnoha dezinformacím a přispělo k současné chaotické situaci v lékařství.

Nedostatkem výše zmíněného přístupu k porozumění tělu je, že lidské tělo je navzdory veškerým našim nashromážděným znalostem stále téměř neznámou strukturou. Známe pouhých 10 procent z toho, jak tělo funguje a jak je chemicky uceleno.

Praxe současné klinické medicíny přináší prospěch zpracovatelským a komerčním odvětvím systému zdravotnictví. Orientace na rozpouštěné látky podporující nevědomost a zisk jsou přísně střeženy a sugestivně šířeny – prospívá to prodeji léků. Ačkoli disponujeme pokrokovými znalostmi fyziologie lidského těla, praxe klinické medicíny z pokroku tohoto vědního oboru nijak netěží.

Stále jsme závislí na vodě

Funkce vody v těle všech živočišných druhů, včetně lidí, se od dob nejranějšího vzniku života ve vodě nijak nezměnila.

Když se cílem stal život na souši – stresující dobrodružství odehrávající se mimo poznané hranice i bezprostřední blízkost přísunu vody –, bylo nutné vytvořit postupně zdokonalované systémy udržování vody v těle a regulace tekutin. Jinak řečeno, tělo se začalo přizpůsobovat krátkodobé dehydrataci. Časem se tento proces regulace tekutin stal trvalým a dodnes přetrvává v těle lidí.

I nyní, když jsou lidé vystaveni stresu či situacím, které mohou být vnímány jako stresové, fyziologické vyjádření takového stresu v sobě odráží proces regulace vody. Jakoby se od doby, kdy se první druhy žijící ve vodě odvážily opustit svůj přísun vody, nic nezměnilo. V těle přebírá komplexní systém zodpovědnost za podobný proces pro přidělování vodních zásob a v budoucnu očekávaného omezeného přísunu. Tato multisystémová distribuce vody funguje, dokud tělo neobdrží zcela jednoznačné signály, že opět získalo přístup k odpovídajícímu přísunu vody.

Jedním z nevyhnutelných kroků při přerozdělování vody v těle je nemilosrdnost, s níž jsou tělesné funkce monitorovány. Žádná struktura nedostane více, než předem stanovené množství vody odvozené od její funkční důležitosti. Mozek má absolutní přednost před veškerými dalšími systémy.

Základní chybou, obzvláště v případě těla stresovaného každodenními problémy, je přesvědčení, že čaj, káva, alkohol a průmyslově vyráběné nápoje mohou nahradit fyziologickou potřebu pramenité přírodní vody. Je pravda, že tyto nápoje vodu obsahují, avšak většina z nich obsahuje také dehydratující látky jako například kofein. Tyto látky zbavují tělo vody, v níž jsou rozpouštěny, a k tomu ji ochuzují o další vodu z tělesných zásob. Když pijete kávu, čaj nebo dokonce pivo, zbavuje se vaše tělo většího množství vody, než je obsaženo v nápoji. Změříte-li množství moči po požití nápoje, zjistíte, že jste vyloučili větší objem, než jste vypili tekutin. Dalším způsobem, jak dochází ke ztrátě vody, je po požití horkého nápoje prostřednictvím pocení, kdy se zevnitř zahřáté tělo ochlazuje pocením přes kožní póry.

Princip hospodaření v těle je stejný jako ten ve společnosti. Zcela zde převládá zákon nabídky a poptávky. Vyskytne-li se relativní nedostatek potřebné látky, tržnímu prostředí těla vládne tvrdou rukou nekompromisní přídělový systém.

Když dojde k dehydrataci lidského těla, tělo přerozděluje a reguluje množství dostupné vody. Poplašná zařízení v těle vysílají signál, aby ukázala, že příslušné oblasti trpí nedostatkem vody, podobně jako světelný signál, který se rozsvítí, když autu dochází benzín či nafta. Dostupná voda je přidělována a využívána tam, kde je potřebná. Přítomnost vody bude nakonec řídit mechanismy produkce v oblastech těla postižených suchem.

U rozvíjející se chronické dehydratace probíhá odstavení funkcí závislých na vodě do určité míry v tichosti, neboť tělo má k dispozici rezervy pro přežití. S postupem času a prohlubující se dehydratací těla však dochází k překročení hranice, kdy systém již není schopen zatěžovat povinnostmi tu či onu tělesnou funkci. V závislosti na druhu poptávky začínají orgán či orgány v první aktivní linii vysílat specifický signál, že trpí nedostatečnou zásobou vody.

Přestože různé signály vysílané transportními médii vody a buňkami zodpovědnými za vyrovnání se s nedostatkem vody indikují žízeň a sucho v určité tělesné oblasti a lze je přirozeně a jednoduše zmírnit zvýšeným příjmem vody, často se taková situace nevhodně z nevědomosti řeší podáním vysoce účinných chemických látek. Protože mnohým lékařům chybí vzdělání o příznacích dehydratace a významu tekutin v těle, daný problém často nesprávně diagnostikují. Mnozí zaměňují dehydrataci za tu či onu nemoc a místo vody využívají k léčbě symptomů léky. Výsledek je, že farmaceutické firmy bohatnou, pacienti se neuzdravují a lékaři si s léčbou často se opakujících onemocnění nevědí rady.

Tlumení různých systémů signálů, které v těle indikují nedostatek vody, pomocí chemických produktů může mít na pacientovy tělesné buňky a genetický aparát nevyjímaje dlouhodobě škodlivý vliv. Chronická dehydratace může mít trvale škodlivý vliv na pacientovy potomky. Přestože je lidské tělo z hlediska přežití zcela závislé na mnoha složitých funkcích vody, nevyvinulo systém pro ukládání vody, tak jako je tomu v případě tuku. Dehydratací vyvolaná ztráta fyzické výkonnosti a z toho plynoucí ztráta chemického know-how a funkcí v rámci jedné generace může být přenesena na generaci následující. Je-li primární příčinou nemoci dehydratace, pak totožné nefunkční senzorické systémy, které u daného jedince dehydrataci dopustily, může nakonec zdědit některý z potomků. Proto astma, alergie a pálení žáhy patří mezi velmi závažné potíže, kterým by se mělo neustále předcházet úplnou hydratací. Je třeba se vzdělávat o funkcích vody v těle ve všech věkových kategoriích. Tím u jednotlivců a jejich potomků zabráníme onemocnění.

Musíme se naučit rozpoznávat příznaky dehydratace a pochopit, že léčba je jednoduchá ‒ voda. Pro naše zdraví je nepostradatelná.

V jednom článku otištěném v zářijovém vydání časopisu New England Journal of Medicine (20. září, 1984) Dr. Paddy Phillips spolu se sedmi spolupracovníky uvedl, že starší muži jsou daleko méně schopni rozpoznat tělesnou žízeň než mladší muži ve shodném pokusném prostředí. I když se u starších mužů objevila dehydratace, nejevili žádné známky pocitu žízně. Dokonce i tehdy, kdy krevní testy ukazovaly na jasný nedostatek vody v těle a kdy voda byla na dosah, neprojevovali někteří z testovaných mužů chuť se napít. Zůstali dehydrovaní. Úvodník časopisu The Lancet z 3. listopadu 1984 rozebral výsledky pokusu Dr. Phillipse a jeho spolupracovníků a na podporu závěru, že u lidí v pokročilém věku dochází k postupné ztrátě pocitu žízně, zmínil i jiná zjištění. Ve vydání The Lancet z 12. ledna 1985 Steen, Lundgren a Isaksson oznámili, že během dlouhodobého pozorování zjistili u lidí v pokročilém věku významnou ztrátu vody v těle – v průběhu deseti let přibližně od 3,5 do 6 litrů. To je obrovský úbytek tělesných tekutin, většinou z vnitřního prostředí buněk.

Abychom nové paradigma z vědeckého hlediska ještě více podpořili, pojďme krátce zmínit nejdůležitější bod vědecké studie Ephraima Katchalski-Katzira z Weizmannova institutu. Dalekosáhlý význam v sobě nese zjištění, že bílkoviny a enzymy působí účinněji v roztoku s nižší viskozitou. Aby se mohly „šířit“ a účinně fungovat, potřebují ve svém bezprostředním okolí přiměřené množství vody. Jinak řečeno, v roztocích s vyšší viskozitou (vznikajících jako důsledek úbytku vody z buněčného obsahu) se systém enzymů uvnitř buňky stává méně účinným. Pro srovnání, má závodní plavec v bazénu plném dětí dostatek prostoru k tréninku? Samozřejmě, že nikoli. Zdá se, že stejná logika platí u enzymů uvnitř tělesných buněk, které „plavou v buněčné vodě“, a tak navazují kontakt se svými chemickými partnery a přinášejí žádoucí výsledek.

U postupné ztráty vnímání těla by se mělo předpokládat, že postihuje veškeré aspekty smyslových ústrojí. Jak stárneme, postupně ztrácíme zrakovou ostrost a začínáme být závislí na brýlích. Přicházíme o chuť na sex. Pozvolna se vytrácí naše schopnost slyšet určitá zvuková rozpětí. Naše pocity přestávají být tak vytříbené a pohotové, emocionální stimulace je jednotvárná a méně uspokojující atd. V životě každého člověka se jedná o jasné vnější projevy postupné ztráty schopnosti v určitých chvílích rozlišovat a reagovat na stimulaci smyslů.

Ačkoli nevíme, jak a kdy začíná v těle docházet k otupování smyslů, logické vysvětlení, vedle mých osobních pozorování, vyplývající také z výše uvedených vědeckých experimentů mě nutí se domnívat, že základní problém je závislost na našem pocitu žízně a vyčkávání, až pocítíme žízeň, než se vůbec napijeme. Nejzávažnější a největší komplikací dehydratace je ztráta několika esenciálních aminokyselin, které jsou využívány k tvorbě neurotransmiterů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Voda zdravá, léčivá, životadárná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.