Recenzovali:

prof. PhDr. Zdeněk Jirásek, CSc.

prof. PhDr. Ivan Jakubec, CSc.

Copyright © Aleš Skřivan, 2022

Cover Illustrations © Žaneta Kortusová, 2022

Cover © Lukáš Tuma, 2022

Photos © Bibliothèque nationale de France, Library of Congress, Museum für Kunst und Gewerbe Hamburg, New York Public Library, Wikimedia Commons, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0059-9 (print)

ISBN 978-80-278-1147-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1148-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1149-6 (pdf)

Obsah

Použité zkratky

Úvod

I. Poslední klidná léta

II. Bosenská krize

III. Mezihra

IV. Balkánské války

V. Před katastrofou

Epilog

Bibliografie

Summary

POUŽITÉ ZKRATKY

Ad. Reg. Administrative Registratur

BD British Documents on the Origins of the War 1898–1914

BM Berliner Monatshefte (v letech 1923–1926 pod titulem Die Kriegsschuldfrage, 1927–1929 Die Kriegsschuldfrage/Berliner Monatshefte, 1930–1944 Berliner Monatshefte/ Die Kriegschuldfrage)

BPH Brandenburg-Preuβisches Hausarchiv

BS Balkan Studies

CEH Central European History

DABH Diplomatische Aktenstücke betreffend Bosnien und die Herzegowina. Oktober 1908 bis Juni 1909.

DAEB Diplomatische Aktenstücke betreffend die Ereignisse am Balkan. 13 August 1912 bis 6 November 1913.

DARM Diplomatische Aktenstücke über die Reformaktion in Mazedonien 1902–1906.

DDF Documents diplomatiques français 1871–1914

EEQ East European Quarterly

EG Europäische Gespräche

EHR English Historical Review

F. Fach

GP Die Große Politik der Europäischen Kabinette 1871–1914

GStA-PK Geheimes Staatsarchiv – Preußischer Kulturbezitz, Berlin-Dahlem

HHStA Haus-, Hof- und Staatsarchiv, Wien

HJ Historical Journal

HZ Historische Zeitschrift

IBZI Internationale Beziehungen im Zeitalter des Imperialismus. Dokumente aus den Archiven des Zarismus und der Provisorischen Regierung.

inv. j. inventární jednotka

inv. č. inventární číslo

JCEA Journal of Central European Affairs

JCH Journal of Contemporary History

JMH Journal of Modern History

KSF Kriegsschuldfrage

k. karton

MIÖG Mitteilungen des Instituts für österreichische Geschichtsforschung

MM Militärgeschichtliche Mitteilungen

MÖStA Mitteilungen des Österreichischen Staatsarchivs

MWR Militärwissenschaftliche Rundschau

MZA Moravský zemský archiv, Brno

ÖA Österreich Archiv

ÖAW Österreichische Akademie der Wissenschaften, Sitzungsberichte

ÖUA Österreich-Ungarns Außenpolitik von der Bosnischen Krise 1908 bis zum Kriegsausbruch 1914. Diplomatische Aktenstücke des österreichisch-ungarischen Ministeriums des Äußern.

PA Politisches Archiv

PSQ Political Science Quarterly

Rep. Repositur

RHD Revue dʼhistoire diplomatique

SEER Slavonic and East European Review

SÖOSI Schriftenreihe des Österreichischen Ost- und Südosteuropa-Instituts

SPHA Stenographische Protokolle über die Sitzungen des Hauses der Abgeordneten des Reichrates

SSDR Stenographische Sitzungsprotokolle der Delegation des Reichsrathes

Sten. Ber. Stenographische Berichte über die Verhandlungen des Deutschen Reichstages

VÖOSI Veröffentlichungen des Österreichischen Ost- und Südosteuropa-Instituts

ÚVOD

Spojenectví Rakousko-Uherska a Německa, vzniklé v roce 1879, bývalo současníky a později zčásti i historiky hodnoceno jako podřízenost slabšího partnera silnějšímu. Tento pohled byl a nepochybně je zjednodušením. Aliance středoevropských velmocí existovala téměř čtyři desetiletí a nejednou podstatným způsobem ovlivnila vývoj mezinárodních vztahů. Nelze však říci, že by její povaha a působení byly vždy jednoznačné. Od samého začátku její existence se mezi partnery projevovaly vážné rozpory, determinované a ovlivňované rozdílností některých jejich základních zájmů v oblasti zahraniční politiky. Porážky v letech 1859 a 1866 znamenaly konec rakouského vlivu na Apeninském poloostrově a v Německu, kde se Habsburkové mocensky angažovali po staletí. Porážka Francie a vznik Německého císařství vzaly v metropoli na Dunaji s konečnou platností vítr z plachet těm, kdož pomýšleli na odvetu za rok 1866 a na obnovu vlivu v německém prostoru. Hlavní a v podstatě již poslední významnou oblastí zahraniční politiky Rakousko-Uherska se stal Balkán, kde se však monarchie opakovaně střetávala se zájmy Ruska. Jestliže v první polovině sedmdesátých let 19. století působení tohoto antagonismu oslabovala existence Spolku tří císařů, pak východní krize v letech 1875–1878 ukázala v ostrém světle divergenci zájmů obou velmocí, již neodstranila ani obnova spolupráce „tří východních dvorů“ na počátku osmdesátých let. Vztah Německa k Rusku, po dvě desetiletí určovaný Bismarckovým kursem, ovlivněným snahou udržovat pokud možno dobré vztahy k Petrohradu, byl v mnoha případech rozdílný. To se projevilo v opačné poloze i po pádu „železného kancléře“, kdy tzv. Nový kurs vedl k podstatnému zhoršení vztahu Německa k Rusku, zatímco Vídeň a Petrohrad dospěly roku 1897 k pozoruhodnému dorozumění o balkánských záležitostech, které fungovalo plných deset let. Také vztahy obou partnerů k Francii byly zřetelně odlišné.

Hlavním německým cílem v období Bismarckova kancléřství bylo udržet Francii v mezinárodní izolaci a navzdory dílčím signálům nebylo možné překonat důsledky války v letech 1870–1871 ve vzájemném vztahu Berlína a Paříže. Naproti tomu vztahy mezi Francií a Rakousko-Uherskem byly většinou korektní, ba dokonce přátelské. Podobně rozdílný byl poměr Německa a Rakousko-Uherska k Itálii. Zatímco vztahy mezi Berlínem a Římem je většinou možno označit za uspokojivé, tradiční nevraživost mezi Rakousko-Uherskem a Itálií podpisem smlouvy o Trojspolku nebyla eliminována. Lze vcelku bez nadsázky říci, že se vlastně nikdy v úplnosti nepodařilo odstranit podezřívavost, již vůči sobě tito spojenci chovali. Značné rozdíly postupně vznikly ve vztahu Německa a Rakousko-Uherska k Velké Británii. Poměr Vídně a Londýna byl až do bosenské krize v roce 1908 v podstatě téměř trvale přátelský. Vztah Německa a Velké Británie již od doby Bismarckovy osciloval mezi dvěma krajními póly. Na jedné straně se Berlín několikrát marně pokusil o sblížení s Británií a její pevnější připoutání k Trojspolku. Na druhé straně německá koncese na stavbu Bagdádské dráhy a vzrůst vlivu Němců v Turecku, tempo a rozsah německého námořního zbrojení, konkurence na světových trzích – tyto a další faktory ovlivňovaly vzájemný vztah obou velmocí negativně a v posledních letech před první světovou válkou působily stále silněji.

Základním cílem autora je prezentovat a zhodnotit vývoj a proměny vzájemného vztahu obou centrálních mocností v letech 1906–1914, jejich pozici v koncertu velmocí i úlohu na mezinárodní scéně. Pozornost je zcela záměrně a jednoznačně soustředěna na sféru diplomacie a mezinárodních vztahů. Pokud jde o časové vymezení zkoumaného údobí, rok 1906 byl pojat jako východisko především s ohledem na významné personální změny na politické scéně habsburské monarchie. Zejména nástup barona Aehrenthala do funkce ministra zahraničí byl změnou klíčového významu, ať již vezmeme v úvahu jeho úsilí o upevnění velmocenského postavení monarchie, či pokus chopit se kormidla trojspolkové lodi. První léta Aehrenthalova úřadování (1906–1908) byla relativně klidným údobím, kdy ještě fungovala détente mezi habsburskou monarchií a Ruskem ohledně Balkánu, a Vídeň v dané souvislosti nemusela usilovat o výraznější podporu německého spojence. Klíčovým zlomem, znamenajícím počátek trvalého růstu napětí v mezinárodních vztazích, se stala bosenská anekční krize v letech 1908–1909. Během ní německý kancléř Bülow jednoznačně opustil někdejší bismarckovský kurs vůči rakouské politice na Balkáně a poskytl Rakousko-Uhersku důraznou podporu v jeho sporu s Ruskem a Srbskem. Rusko, oslabené porážkou ve válce s Japonskem i důsledky revoluce v roce 1905, tehdy nemohlo riskovat ozbrojenou konfrontaci a utrpělo diplomatickou porážku, jejíž důsledky měly podstatný vliv nejen na jeho vztah k centrálním mocnostem, ale na celkový vývoj mezinárodních vztahů až do první světové války.

Další fáze, vymezená léty 1909–1912, přinesla ve vztahu Německa a Rakousko-Uherska kolize a především podstatné změny, pokud šlo o limity fungování spojenecké vazby. Nástup Kiderlena-Wächtera do funkce státního sekretáře německého zahraničního úřadu v roce 1910 vedl k závažné změně přístupu Berlína ke spojenci. Nešlo jen o důsledky poněkud jednostranného pokusu dosáhnout zlepšení vztahu k Rusku za postupimské schůzky Viléma II., Mikuláše II. a jejich ministrů. Kiderlen především nebyl ochoten poskytnout podunajské monarchii onen pověstný „bianko šek“ v souvislosti s případnými akcemi na Balkáně a se vší rozhodností usiloval o širší bázi německé zahraniční politiky v rámci velmocenského koncertu, především na základě zlepšení vztahu k Velké Británii. Vídeň oplatila partnerovi svým způsobem stejnou mincí, neboť mu za druhé marocké krize v roce 1911 neposkytla očekávanou diplomatickou podporu a celkem ostentativně dávala najevo, že monarchie nemá v mimoevropských oblastech žádné vitální zájmy.

Důsledky tohoto kursu se měly projevit především v souvislosti s vývojem za balkánských válek (1912–1913), kdy Berlín jednoznačně preferoval spolupráci s Brity před balkánskými zájmy spojence a nebyl příliš ochoten brát na vědomí důsledky oslabování jeho pozice. Kiderlenova smrt na konci roku 1912 však v Německu otevřela cestu k obratu a opětné výraznější podpoře spojence, třebaže nikoli v té míře, již svého času poskytl habsburské monarchii kancléř Bülow. Tlak na Balkáně dal vzniknout hrozbě, že Rakousko-Uhersko bez důrazné podpory Německa ztratí postavení velmoci, či se dokonce v tísni obrátí k Dohodě. Není divu, že za těchto okolností pociťovali v Berlíně hrozbu mezinárodní izolace stále naléhavěji a nechtěli riskovat ztrátu jediného spolehlivého spojence. Proto je také v posledních měsících před vypuknutím první světové války na německé straně zřetelná snaha po upevnění vzájemné vazby. Týž důvod pak Němce po sarajevském atentátu vedl k jednoznačné podpoře habsburské monarchie a prosazování požadavku rázné akce proti Srbsku. Lze tedy říci, že v tomto historicky poměrně krátkém úseku let 1906–1914 vazby Rakousko-Uherska a Německa zdaleka nebyly konstantní a jejich spojenecký vztah prošel několika zčásti podstatně odlišnými vývojovými fázemi. Třebaže ekonomická i vojenská síla jednoznačně předurčovala Německo k dominantní roli, rozhodně nelze říci, že by ji Berlín hrál vždy a za všech okolností. Veden snahou objasnit pozici Rakousko-Uherska se autor snaží hledat a nalézt odpověď na otázku, jaká byla povaha spolupráce centrálních velmocí v jednotlivých vývojových fázích, do jaké míry se v ní projevují důsledky případné závislosti či na druhé straně vzájemných rozporů, ba dokonce rivality.

I. POSLEDNÍ KLIDNÁ LÉTA

1906–1908

Rakousko je těžce nemocné.

Alois Lexa von Aehrenthal

Agenor hrabě Gołuchowski, „ministr císařského a královského domu a zahraničí“ – tak zněl jeho plný titul –, dospěl k názoru, že dále nebude snášet neustálé výpady uherských poslanců v delegacích a ostré útoky maďarského tisku, a rozhodl se odstoupit. Úsilí císaře Františka Josefa I. odvrátit ministra od jeho záměru a zmírnit uherský tlak nebylo úspěšné, a tak v pondělí 22. října 1906 sedmapadesátiletý polský aristokrat na svůj úřad rezignoval. O dva dny později byl jeho nástupcem jmenován dosavadní rakousko-uherský velvyslanec v Petrohradě baron Alois Lexa von Aehrenthal.

Agenor Maria Adam hrabě Gołuchowski, rakousko-uherský ministr zahraničí v letech 1895–1906.

Šlo o další klíčovou personální změnu na politické scéně habsburské monarchie v roce 1906. Na podzim dospěl k vyvrcholení „vážný pokus zvládnout domácí situaci pomocí mužů, kteří měli představivost“.1 První vlaštovkou v tomto ohledu byla rezignace šéfa generálního štábu 18. února 1906. Šlo bezesporu o změnu zásadního významu, neboť polní zbrojmistr hrabě Beck-Rzikowsky, vrstevník a přítel Františka Josefa z mládí, vykonával tuto funkci čtvrt století a těšil se neomezené důvěře panovníka. V červnu vystřídal v čele předlitavského kabinetu prince Hohenloheho Max Vladimir von Beck, někdejší učitel a přítel následníka trůnu arcivévody Františka Ferdinanda dʼEste. Nový premiér byl rozhodnut prosadit volební reformu a hodlal zaujmout jednoznačně pevný postoj vůči tlakům z Uher. Je otázkou, zda a do jaké míry ovlivnil ambiciózní následník nominaci Becka a Aehrenthala.2 Existují názory, že císař neměl lepší možnost než jmenovat právě jeho,3 dokonce i hrabě Khevenhüller, uváděný jako další možný kandidát,4 konstatoval, že od počátku byla jedinou vážně míněnou kandidatura Aehrenthalova.5 V maďarských politických kruzích se ještě uvažovalo o nominaci prince Franze Liechtensteina, Aehrenthalova předchůdce ve funkci velvyslance v Petrohradě.6 Na druhé straně zcela zřetelný byl vliv arcivévody Františka Ferdinanda na jmenování nového náčelníka generálního štábu, jímž se 18. listopadu 1906 stal polní podmaršálek Franz Conrad von Hötzendorf.7 Také skutečnost, že 24. října 1906 barona Pitreicha vystřídal v čele ministerstva války generál von Schönaich, počítal arcivévoda ke svým úspěchům. „Díky bohu, že Gołuchowski a především ten hrozný Pitreich jsou pryč. Jejich nástupci jsou zcela moji muži. S trojlístkem Beck, Aehrenthal, Schönaich se nechá famózně pracovat,“8 pochvaloval si v dopise Beckovi z 20. října 1906. Ironií osudu bylo, že v nepříliš vzdálené budoucnosti mělo dojít k postupnému odcizení ve vztahu Františka Ferdinanda k uvedeným osobnostem. Podstatnou roli jistě sehrála skutečnost, že zejména v případě Aehrenthala a Conrada šlo o výrazně silné individuality, které byly sotva ochotny se trvale přizpůsobovat a podřizovat rozkolísané povaze následníka. Pro pozici Františka Ferdinanda rovněž „bylo politováníhodné, že císař s ním konzultoval jen výjimečně, což způsobilo, že byl v izolaci“.9

Alois Lexa von Aehrenthal, rakousko-uherský ministr zahraničí v letech 1906–1912.

Franz Conrad von Hötzendorf, náčelník generálního štábu rakousko-uherské armády.

Nový šéf na vídeňském ministerstvu zahraničí na Ballhausplatzu se názory i představami od Gołuchowského v mnoha ohledech lišil. Zatímco ten proslul jako tvrdošíjný zastánce statu quo a odpůrce jakýchkoli podstatnějších změn, cílem energického Aehrenthala byla silná konstruktivní zahraniční politika, která by vedla k celkovému zlepšení mezinárodního postavení monarchie. Nový ministr „byl rozhodnut oživit ochabující prestiž Rakousko-Uherska a opustil politiku statu quo svého předchůdce“.10 K dosažení tohoto cíle měly vést reformy nového ministra, které se týkaly jak vídeňské centrály, tak zahraniční služby.11

Budova na vídeňském náměstí Ballhausplatz, sídlo rakousko-uherského ministerstva zahraničí.

Rakouský i německý tisk nominaci přijal většinou velmi pozitivně.12 „Povolání svobodného pána von Aehrenthala do úřadu ministra zahraničních věcí bylo přivítáno s radostí všemi přáteli klidné a cílevědomé politiky […], je známou skutečností, že svobodný pán von Aehrenthal je věrným stoupencem Trojspolku, a jmenovitě aliance s Německem pro něj znamená pilíř zahraniční politiky monarchie,“13 psal list Wiener Allgemeine Zeitung. Byly oceňovány profesionální předpoklady nového ministra i zkušenosti, které získal jako presidiální šéf za ministra zahraničí Kálnokyho.14 Podle názoru tisku byla jmenováním „vyřešena krize v našem zahraničním úřadu, a neváháme říci, že uspokojivým způsobem“.15

Baron Aehrenthal byl nepochybně osobností pozoruhodnou a velmi výraznou, ale i značně rozpornou. Za bosenské krize v letech 1908–1909 přivedl habsburskou monarchii na pokraj války, jeho postup v některých případech a souvislostech lze sotva ospravedlňovat. Z nejednoho důvodu je třeba dát zapravdu názoru, že v roce 1908 uvedl do pohybu procesy a události, které ve svých důsledcích znamenaly nezadržitelné směřování ke katastrofě roku 1914.16 Na druhé straně můžeme narazit na názor, nikoli neopodstatněný, že Aehrenthal chtěl světové válce zabránit.17 Již hodnocení současníků kolísala od nekritického obdivu až po paušální odsuzování. V dané souvislosti se jeví nezbytným hledat odpověď na otázku, kdo vlastně byl nový ministr zahraničí podunajské monarchie, jaký byl jeho původ, zázemí, dosavadní kariéra a zkušenosti i plány v zahraniční politice.

Alois Leopold Johann Baptist baron Lexa von Aehrenthal se narodil 27. září 1854^18 na Hrubé Skále v Čechách jako syn Johanna Baptisty Lexy von Aehrenthala, předáka ústavověrných německých velkostatkářů. Jeho matka byla rozená hraběnka Thun-Hohensteinová. Americký historik Salomon Wank^19 sledoval v šedesátých letech aehrenthalovskou stopu v českých archivech a prokázal, že „přinejmenším od poslední čtvrtiny sedmnáctého století byli Aehrenthalovi předkové malí rolníci a řemeslníci, kteří žili v Příbrami a okolí. Byli římskými katolíky a téměř určitě českého původu“.20 Ministrův předek pražský měšťan Johann Anton Lexa byl nobilitován v roce 1790 císařem Leopoldem II. a získal přídomek „von Aehrenthal“. Do stavu baronského byl povýšen ministrův dědeček Johann Baptist Anton Lexa von Aehrenthal v roce 1828.21

Budoucí státník studoval nejprve dva semestry v Bonnu, poté pokračoval v právnických studiích v Praze a po absolutoriu nastoupil jako neplacený vyslanecký atašé v Paříži. V roce 1878 byl vyslán na zastupitelství, které Vídeň tradičně řadila mezi nejdůležitější – na rakousko-uherské velvyslanectví v Petrohradě, kde působil pět let. V roce 1883 je povolán na ministerstvo do Vídně, jeho „učitelem“ se stal tehdejší ministr zahraničí hrabě Gustav Kálnoky. V roce 1888 se ve funkci legačního rady vrací opět do ruské metropole, s níž je svázána podstatná část jeho diplomatické dráhy. V letech 1895–1899 působil jako vyslanec v Bukurešti a v roce 1899 se jako velvyslanec vrátil potřetí do Petrohradu, odkud byl po sedmi letech působení povolán do úřadu ministra.

Během dlouholetého pobytu v carské říši si Aehrenthal dobře osvojil znalost ruského jazyka i literatury a stal se uznávaným odborníkem na ruské poměry, ať již šlo o problémy z oblasti kulturní, politické či hospodářské. Jako velvyslanec „byl velmi oceňován v politických kruzích Petrohradu a těšil se přízni a důvěře cara“.22 Konzervativní přesvědčení jej dovedlo k názoru, že pro zabezpečení stabilní mezinárodní pozice habsburské monarchie je nezbytný co nejlepší a úzký vztah k Rusku, a „jako přesvědčený stoupenec legitimního řádu a autority se orientoval na konzervativní kruhy Ruska, které spatřovaly destruktivní síly jak v revoluční aktivitě, tak v panslavismu“.23 V této souvislosti narážíme na rozpor, s nímž se Aehrenthal vyrovnal až za svého působení v úřadě ministra. Je sice vcelku pochopitelné, že „choval sympatie k Rusku“, ale s ohledem na vynikající znalost prostředí, vnitřních problémů i charakteru a cílů ruské zahraniční politiky se jeho „přesvědčení jako politika, že společný postup Ruska a Rakousko-Uherska je pro obě země nutný a výhodný“,24 jeví jako obtížně pochopitelný sebeklam. Baron dospěl k názoru, že absolutismus je jedinou formou, jíž je možné efektivně vládnout kolosu carské říše. Avšak jeho představy, že by některé z metod carismu mohly a měly být uplatněny v Rakousko-Uhersku, jistě nesvědčí v jeho prospěch.

Pokud jde o charakterové rysy a odborné dispozice nového císařova ministra, je vhodné nechat promluvit současníky. Samozřejmě narazíme na diametrálně odlišná hodnocení, na rozdíl od uváženějších soudů historiků, vyslovených s odstupem času. Ostatně již „během jeho života hodnocení jeho zahraniční politiky prudce kolísalo. Na jedné straně jí byla vytýkána provokativnost, na druhé straně slabost“.25 Nikdo nevyjadřoval pochybnosti o jeho schopnostech diplomata a politika, „zdálo se, že nový ministr má dostatek potřebné energie, dynamiky a smyslu pro orientaci“,26 někteří pozorovatelé však brzy postřehli autoritativní přístup Aehrenthala, který nedovoloval svým podřízeným vyjadřovat stanoviska k zahraniční politice. Díky určitým přístupům a vlastnostem se ministr vskutku zdál být mužem 18. století „a jeho politické ideály odpovídaly spíše době absolutismu, v níž pouze monarchové a jejich ministři řídili zahraniční vztahy svých zemí“.27 Rozhodně nebyl impulzivním člověkem, nesnažil se svou politikou nebo vystoupeními získat vliv na veřejnost, přesto, jak konstatoval známý politik Josef Maria Baernreither, „vážností, která jej naplňovala, vyvolával dojem, zesilovaný jeho klidem a věcností“.28 Ve srovnání s poněkud bezstarostným Gołuchowskim byl Aehrenthal „mužem zcela odlišného ražení“, soudobým pozorovatelům se jevil jako „málomluvný člověk, který přikládá svým slovům zvláštní význam, jenž není vždy identický s tím, jak jsou věci chápány – uzavřený, ambiciózní a pilný muž, s nímž přišly na Ballplatz nové metody a nový duch“.29 Vysoké sebevědomí profesionála, který si uvědomuje svou převahu a kvalitu, klid, věcnost, úžasná pracovitost a silná vůle, široký okruh znalostí i bohaté zkušenosti – všechny tyto dispozice nechaly „vzniknout příznivému dojmu o muži, který zná své řemeslo […] a může se na sebe spolehnout, o člověku, který si je zcela jist svou věcí“.30

Negativní vlastnosti a dispozice ministrovy však nelze přehlédnout a ponechat stranou. Podle svědectví hraběte Leopolda Berchtolda, který se stal Aehrenthalovým nástupcem v Petrohradu a převzal po jeho smrti vídeňské ministerstvo, měl baron velmi skeptický vztah k lidem, jimž, byť byli z jeho nejužšího okruhu, bezdůvodně nedůvěřoval.31 Ostatně jak se například ukázalo v souvislosti s ruským ministrem zahraničí hrabětem Izvolským za bosenské krize, neprojevil se jako příliš dobrý znalec lidí. V daném ohledu však narazíme i na zcela opačná svědectví. Například významný diplomat Julius Szilassy popsal Aehrenthala jako „příjemného šéfa, kterého si mohl přát každý mladý atašé“. Za samozřejmé považoval, že ministr vyžadoval od svých podřízených stejné úsilí, jaké vynakládal sám, a v podstatě mu šlo o to „vychovat z každého příslušníka svého úřadu dobrého diplomata“.32

K pozitivům lze sotva počítat ministrovu nepružnost, tvrdošíjnost a zaujatost, s níž setrvával na svých stanoviscích. „Pojal-li jednou vůči někomu zášť, uchoval si ji navždy. Dospěl-li k nějakému záměru, nikdy od něj neustoupil. Ani v osobních, ani v politických otázkách nikdy nezměnil jednou utvořený názor, nevyhýbal se žádnému konfliktu nebo sporu.“33 Spolupracovníkům patrně nebyl příliš příjemný Aehrenthalův občasný sklon k přehnanému byrokratickému puntičkářství. Také vlastnost přehlížet skutečnosti, které nevyhovovaly jeho konceptu, občas vyváděla ministrovy podřízené z míry. Například Berchtold se v Petrohradě nejednou octl mezi dvěma mlýnskými kameny, jež představovala ruská politika a cíle jeho šéfa ve Vídni, a trpce si stěžoval na „hroznou vlastnost Aehrenthala přehlížet ty informace, které se mu nehodí do jeho komplikovaného a vratkého politického záměru“.34

Některé názory a tvrzení je však třeba rozhodně odmítnout. Například stanovisko prince Franze Liechtensteina, rakousko-uherského velvyslance v Petrohradu v letech 1894–1898, že Aehrenthalův postup vůči Rusku byl ovlivněn „lehkomyslnou politikou diktovanou osobní ješitností“,35 je z rodu povrchních soudů. Podobně je možno hodnotit závěr, že během jednání v Buchlovicích v září 1908 šlo Aehrenthalovi v první řadě o blamáž ruského ministra.36

Je s podivem, že v některých případech i velmi zasvěcení pozorovatelé přispěli, pokud šlo o informace o osobě Aehrenthala, k vytváření vratkých konstrukcí. Například proslulý britský žurnalista Henry Wickham Steed, který jedenáct let působil ve Vídni jako korespondent londýnských Times,37 vyslovil závěr, že „Aehrenthal byl český Němec s příměsí židovské krve“,38 a tento původ údajně zajistil ministrovi podporu židovského tisku a bank i svobodných zednářů, jejichž velkou část podle něj také tvořili židé.39

Novinář Henry Wickham Steed.

Steedův názor byl s největší pravděpodobností odrazem působení interpretace, která připisovala Aehrenthalův vliv mimo jiné i ministrovu údajnému židovskému původu, což nebylo bez souvislosti s dobovými projevy antisemitismu. Ostatně i mnozí ministrovi spoluhráči na scéně velké mezinárodní politiky sdíleli názor britského novináře. Tak například německý kancléř Bülow ve svých Pamětech píše, že „Aehrenthal byl vnukem izraelitského obchodníka obchodníka obilím Lexy z Prahy“.40 Podobnému názoru dával v poznámkách na okraji diplomatické korespondence průchod i císař Vilém II., kde s oblibou hovořil o rakouském ministru jako o „Lexovi“. Korunu všemu nasadil ruský ministr zahraničí Alexander Izvolskij, který v návalu zuřivosti označil Aehrenthala za „špinavého žida“.41 Po první světové válce přešel mýtus o Aehrenthalově židovském původu do publicistiky i odborné literatury,42 kde se, kupodivu, udržel až do šedesátých let. Ještě v roce 1966 publikoval Hans Heilbronner článek Hrabě Aehrenthal a ruští židé, ١٩٠٣–٧,43 v němž v souvislosti s údajným židovským původem vysvětloval Aehrenthalovu schopnost chápat situaci židů v Rusku a poukazoval na jeho „pocit osobní nejistoty jako druhořadého člena rakouské aristokracie“, který podle něj trpěl „vždy přítomným vědomím svého nízkého původu“.44 Teprve již zmiňovaná studie Salomona Wanka z roku 1969, založená na archivním výzkumu, přispěla k vyjasnění celé záležitosti.

Pokud jde o pozdější hodnocení osobnosti ministra, pravidelně se v nich objevuje jak ocenění, tak místy značně kritická slova. Vcelku můžeme souhlasit s názorem, že „Aehrenthal byl víc než diplomat, schopný obratně a energicky splnit obtížný úkol. Byl státníkem, který měl přehled v celé oblasti mezinárodní politiky, nechyběla mu odvaha k iniciativě a odpovědnosti a především byl naplněn silnou vírou ve věc své vlasti“.45 Baron Aehrenthal byl bezesporu prvotřídním diplomatem staré školy, oddaným věci služby státu a císaři, „ctižádostivý, suchý, neobyčejně pilný, bez duchovního vzletu, žádný mistr formy, bezohledný a tvrdohlavý ve sledování svých cílů, byl připraven kohokoli nechat padnout, jestliže […] se mu to zdálo užitečným“.46 Pohled badatelů se po druhé světové válce stal ještě ostřejším a kritičtějším. Například švédský historik Carlgren zhodnotil Aehrenthala takto: „Neměl žádné oslnivé nadání, nebyl velkým řečníkem ani poutavým vypravěčem. Byl ale rozhodný a činorodý, při sledování svých cílů vytrvalý a vynalézavý. Zdá se, že ho nezatěžovaly úzkostlivost a pochyby, byl bezohledný vůči osobám, které mu stály v cestě.“47

Vzhledem k uvedeným charakteristikám nepochybně trochu překvapí skutečnost, že se „Aehrenthalovo jasné sebevědomí, jeho odvážná připravenost převzít odpovědnost a neotřesitelná vůle zachovat velmocenské postavení monarchie pojily s jistou melancholickou skepsí ohledně proveditelnosti jeho úkolu“.48 V dané souvislosti je patrně třeba si položit otázku, zda a do jaké míry i na sebevědomého, zkušeného a rozhodného ministra zahraničí působil sílící vliv pesimistického názoru na budoucnost monarchie, který v Rakousko-Uhersku bylo možné pozorovat již od devadesátých let 19. století.49 Ať tomu bylo v tomto ohledu jakkoli, Aehrenthal nikdy nedal najevo žádné pochybnosti a setrvával „ve své bezpodmínečné víře v Rakousko a ve svém úsilí ukázat světu, že je také ještě dosti silné, aby postupovalo samostatně“.50

Tvrzení o Aehrenthalově nadměrné ješitnosti spolehlivě vyvrací již sama jeho reakce na nominaci, kdy vyjádřil pochybnost, zda je nejvhodnější osobou pro úřad ministra zahraničí, a vyslovil obavu, bude-li schopen hrát předpokládanou roli neutrálního prostředníka mezi vládami ve Vídni a Budapešti.51 Po funkci příliš netoužil a povoláním do úřadu byl poněkud zaskočen. Na sklonku svého petrohradského působení se spíše těšil na návrat do Čech a poklidný život v kruhu rodiny, což lze možná vysvětlit tím, že byl dosti uzavřeným člověkem, který nikdy příliš nevyhledával společnost. S tím možná souvisela i skutečnost, že se poměrně velmi pozdě oženil – až v osmačtyřiceti letech v roce 1902, jeho manželkou se stala o sedmnáct let mladší hraběnka Paulina Széchényiová, někdejší dvorní dáma arcivévodkyně Isabely. Podle pozdějších vyjádření ministrova syna byl Aehrenthal v Petrohradě sužován zdravotními potížemi, stále se zhoršovala jeho krátkozrakost a často se zmiňoval o svém přání vrátit se na své statky v Čechách a věnovat se pěstování a šlechtění ovoce.52

Barona Aehrenthala však na podzim roku 1906 nečekal poklidný život venkovského šlechtice v rodinném kruhu. Jeho povolání do úřadu ministra zahraničí rakousko-uherské monarchie v evropských metropolích „nevyvolalo ani obavy ani překvapení“.53 V Berlíně sice císař Vilém II. projevil formální politování nad odchodem Gołuchowského, ale předchozí působnost Aehrenthalova jej vedla k názoru, že nový ministr přispěje k upevnění aliance mezi Vídní a Berlínem.54

„Politikou monarchie je politika kontinuity,“55 prohlásil Aehrenthal při svém prvním vystoupení před rozpočtovým výborem rakouské delegace^56 4. prosince 1906. Když hovořil o kontinuitě, měl nepochybně na mysli i trvání, popřípadě posílení velmocenského postavení Rakousko-Uherska.57 V této souvislosti je třeba odpovědět na otázku, jaké bylo mezinárodní postavení monarchie v době ministrova nástupu do úřadu. Stejně jako za jeho předchůdce byla spojenecká smlouva s Německem z roku 1879 základním opěrným bodem zahraniční politiky říše, byť vztah k Berlínu nebyl zcela oproštěn rušivých prvků. Ministr byl odhodlán učinit vše, aby představa, že Rakousko-Uhersko je v mezinárodní politice pouhým satelitem Německa, ztratila jakékoli odůvodnění. Vztah k dalšímu spojenci – Itálii – byl v podstatě trvale komplikovanou záležitostí. Tento stav se Aehrenthal rozhodl co nejrychleji zlepšit, třebaže věděl, že na domácí politické scéně bude muset překonat odpor vlivných oponentů. Vztah Vídně a Petrohradu byl v podstatě stabilizován dohodami z let 1897 a 1903, navíc ministr pro udržení dobrého poměru k Rusku mohl využít svých někdejších kontaktů k ruské politické špičce^58 i skutečnosti, že pro cara byl „persona gratissima“. Nikoli náhodou vyjádřil Petrohrad uspokojení nad Aehrenthalovým jmenováním.59 Přesto nemohl baron počítat s tím, že se mu podaří prosadit jeho oblíbenou myšlenku obnovy Spolku tří císařů, vazby mezi Ruskem, Rakousko-Uherskem a Německem, která existovala v sedmdesátých resp. osmdesátých letech a vycházela z konzervativně monarchických principů.60 Ačkoli i následník trůnu František Ferdinand soudil, že podstatné zlepšení vztahu s Ruskem by bylo pro monarchii potřebné, císař tomuto řešení nakloněn nebyl a dále sdílel opatrný a rezervovaný postoj Gołuchowského vůči Petrohradu. Proto také, když se počátkem listopadu 1906 Aehrenthal odjel do ruské metropole rozloučit se svými někdejšími hostiteli, nemohl se v nové funkci pokusit uskutečňovat své staré představy a plány. Navíc nový ruský ministr zahraničí – od května jím byl hrabě Alexandr Petrovič Izvolskij – patřil k předním stoupencům orientace Ruska na západní velmoci a pomýšlel především na zlepšení vztahu k Velké Británii. Rakouský ministr se v rozhovorech s Izvolským i carem omezil na obecná prohlášení^61 a nehodlal diskutovat o svých návrzích z let 1904 a 1906. Během slavnostního oběda v Carském Selu, který car pořádal 9. listopadu na Aehrenthalovu počest, se pouze protibritsky orientovaná carevna vyslovila pro obnovu Spolku tří císařů, který označila „za záruku stability v Evropě“.62 Izvolskij i car však hostu vysvětlovali, že Rusko nemůže zaujmout vůči balkánským státům, zvláště Srbsku, stejný postoj jako Rakousko-Uhersko a varovali před příliš tvrdým postupem vůči Bělehradu.63

Krátce po Petrohradu navštívil rakouský ministr zahraničí i Berlín. Během jednání s kancléřem Bülowem 14. a 15. listopadu vyslovil pochyby a obavy v souvislosti s osobou Izvolského, poukázal na ješitnost, která nutí ruského ministra vést zdánlivě populární politiku doma i navenek a na Balkáně směřuje k podřizování základního kursu britským představám.64 Aehrenthal při těchto rozhovorech konstatoval, že v dané konstelaci je idea obnovy Spolku tří císařů nereálná a „Izvolského, pokud jde o vytvoření důvěrnějších vztahů mezi Ruskem a Rakouskem, shledal daleko méně vstřícným, než byl Lamsdorff“.65 To byl jistě jeden z důvodů, které jej vedly k závěru, že je třeba udržet Itálii v Trojspolku.

Po návratu čekala Aehrenthala nelehká úloha na domácí politické scéně. Od konce listopadu 1906 do ledna 1907 zasedaly v rámci obvyklého schématu v Budapešti delegace Říšské rady a Uherského sněmu. Z titulu ministra císařského domu musel předsedat zasedání společné ministerské rady a podílet se na složitých jednáních o vyrovnání mezi rakouskou a uherskou vládou. Pokud šlo o zahraniční politiku, nejdůležitější význam mělo ministrovo vystoupení před rozpočtovým výborem rakouské delegace 4. prosince 1906.66 Aehrenthal informoval poslance o svých nedávných jednáních s Bülowem a vazbu k Berlínu prezentoval jako základní pilíř zahraniční politiky monarchie.67 Při této příležitosti projevil jednoznačnou vstřícnost na adresu Itálie. Pokud šlo o politiku monarchie na Balkáně, vyslovil se v uherské delegaci pro udržení integrity Turecka. Jeho celkové hodnocení mezinárodního postavení říše bylo pozitivní a optimistické. Aehrenthal prohlásil, že se Vídeň a Petrohrad shodují v názoru na všechny důležité otázky a je možné očekávat další spolupráci na Balkáně, ale varoval před nadměrným stupňováním požadavků v otázce makedonských reforem. Poměr k Velké Británii a Francii označil za „nejlepší“, dokonce vyslovil politování, že mezi Rakousko-Uherskem a Srbskem neexistují normální obchodní vztahy, a vyjádřil naději ve zlepšení tohoto stavu.

Situace podunajské monarchie však nebyla tak jednoznačně příznivá, jak nový ministr referoval poslancům. Základní oporou jejího mezinárodního postavení bylo samozřejmě spojenectví s Německem existující od roku 1879. Avšak již v době vzniku měli oba partneři v některých ohledech dosti odlišné představy o fungování aliance, v zásadě již „pro Andrássyho – později shledáváme, že tento pohled přejali i Aehrenthal a Berchtold – aliance poskytovala potřebnou ochranu pro expanzi na jihovýchod, kdežto pro Berlín znamenala zajištění na východě a západě. Ke sblížení tohoto protichůdného spojení v podstatě nikdy nedošlo“.68

Během působení v úřadě říšského kancléře Bismarck nikdy nezamýšlel podporovat případnou rozhodnější politiku Rakousko-Uherska na Balkáně, který, podle jeho často připomínaného výroku, neměl pro Německo hodnotu „kostí jediného pomořanského mušketýra“, a nehodlal přílišnou podporou Vídně riskovat fatální zhoršení vztahu k Rusku. Kurs tzv. Weltpolitik, uplatněný Berlínem po odchodu „železného kancléře“ v roce 1890, vedl v první fázi k podstatnému zhoršení vztahu k Rusku, od přelomu století i k Velké Británii. Německé námořní zbrojení, koncese na stavbu Bagdádské dráhy, ekonomická rivalita – to byly hlavní příčiny odcizení mezi Berlínem a Londýnem. Jelikož vztah Německa a Francie je možno až na dílčí výjimky označit jako trvale nepříznivý, je vcelku pochopitelné, že v Berlíně začali zhruba od počátku 20. století trpět pocitem mezinárodní izolace. Mohlo by se zdát, že za této situace měla pro Německo logicky vzrůst hodnota rakousko-uherského spojence. K tomu sice nakonec došlo a Německo se rozhodlo pro jednoznačnou podporu Vídně, ale poměrně dlouho panovaly v Berlíně značné rozpaky a pochyby o spojenecké hodnotě habsburské monarchie. Císař Vilém II. reagoval v roce 1898 na zprávy o nepříznivé situaci v Rakousko-Uhersku výzvou, aby Německo „vybudovalo most k Rusku, než bude příliš pozdě“.69

I v prvních letech 20. století zaznamenáváme značnou nejistotu ve vzájemných vztazích středoevropských velmocí. Podle některých zpráv ještě v roce 1905 měl německý kancléř Bernhard von Bülow tak velkou nedůvěru v samotnou budoucí existenci Rakousko-Uherska, že navrhl Rusku, aby Berlín a Petrohrad formulovaly společnou politiku pro případ náhlého rozpadu habsburské monarchie.70

Marocká krize v roce 1905 a mezinárodní konference o marocké otázce, která probíhala od 16. ledna 1906 ve španělském Algecirasu,71 zvýraznila rostoucí izolaci Německa na mezinárodní scéně a současně představila Rakousko-Uhersko jako jediného věrného spojence Berlína, byť jeho role byla poněkud nevýrazná a skromná.72 Ve Vídni chápali rostoucí izolaci Německa jako nebezpečný prvek, proto se také rakouská diplomacie pokusila přispět ke zmírnění německých stanovisek na konferenci a sehrát roli prostředníka.73 Třebaže algeciraská konference jednala o otázce vlivu velmocí, především Francie a Německa, v severoafrickém Maroku, v nejednom ohledu představuje důležitý mezník ve vývoji konstelace sil na evropském kontinentě. Francie se díky Srdečné dohodě z roku 1904 mohla opřít o podporu Velké Británie, na její straně přirozeně stálo spojenecké Rusko, sekundovala jí i Itálie, která nebrala příliš ohled na zájmy partnera z Trojspolku. Je proto vcelku logické, že za těchto okolností dosáhla Paříž úspěchu. Naproti tomu Německo, podpořené pouze Rakousko-Uherskem, se neodhodlalo k ráznějšímu postupu a utrpělo nesporný diplomatický neúspěch. Nerozhodné vystupování německých diplomatů v Algecirasu dokonce místy vyvolávalo pochyby zástupců ostatních velmocí ohledně skutečných cílů Berlína.74 Britští a francouzští politici si většinou plně uvědomovali závažnost výsledků konference, nikoli náhodou sir Eyre Crowe ve svém proslulém memorandu z 1. ledna 1907 srovnal význam Algecirasu s fašodskou krizí a prohlásil, že byla ohrožena evropská rovnováha.75 Britové jasně a včas pochopili dimenzi významu konference, bez jejich pomoci by museli Francouzi před Němci kapitulovat, což nakonec mohlo vyústit celkovou změnou evropské konstelace.

Marocký vyslanec ve Španělsku El Hadž el Mokri podepisuje smlouvu na konferenci v Algecirasu 7. dubna 1906.

Jednání v Algecirasu jasně prokázala ve vztazích Německa k Rusku a Velké Británii takovou míru odcizení, že Berlín v nejbližší době sotva mohl počítat s případnou, třeba jen dílčí spoluprací s těmito velmocemi. Pod vlivem uvedených okolností Německo nakonec opustilo bismarckovskou linii limitované podpory Rakousko-Uherska a rozhodlo se je připoutat jednoznačnou a daleko důraznější podporou na mezinárodní scéně. To ovšem sebou neslo nepříznivý prvek – Berlín musel více reflektovat dispozice a omezené možnosti spojence. „Osobně mám dojem, že Rakousko-Uhersko je s námi; ale nesmíme přehlížet skutečnost, že duální monarchie není ochotna ani schopna vojensky vystoupit. Je to důsledkem politováníhodné domácí situace i omezených možností. Pouze válka s Itálií by byla skutečně populární, a to by nám nepomohlo; naopak by to oslabilo celou naši pozici,“ referoval německý velvyslanec hrabě von Wedel z Vídně Bülowovi ještě před koncem konference.76 Někteří historikové se v této souvislosti vyjadřují velmi kriticky na adresu německého kancléře knížete Bülowa,77 jemuž vytýkají, že jeho přičiněním se Německo nejen vzdalo svobody akce, ale rezignovalo i na vůdčí pozici v alianci a „proto rozhodnutí Německa zůstat věrným svým smluvním závazkům znamenalo bod obratu v jeho osudu, význam tohoto rozhodnutí zůstal ve své době nedoceněn. […] Pro Německo se stalo záležitostí vitálního významu, aby Rakousko-Uhersko zůstalo zachováno jako velmoc. […] V důsledku toho bylo Německo vtaženo do víru světového zmatku, který se v roce 1914 stal nekontrolovatelným“.78

Bernhard kníže von Bülow, německý kancléř v letech 1900–1909.

Pro podobné výtky jistě existuje nejeden závažný důvod, ale současně je třeba si položit otázku, zda Německo po Algecirasu vůbec mělo jinou reálnou alternativu, než byla ona později tak nebezpečná jednostranná podpora Rakousko-Uherska. Třebaže uvedenou možnost nelze vyloučit, šance v tomto směru, zejména po urovnání v rusko-britských vztazích v roce 1907, byla minimální. Pouze celkové přehodnocení koncepce a orientace německé zahraniční politiky mohlo popřípadě změnit situaci. Pro uskutečnění podobného záměru – dlužno podotknout, že důsledky případných změn by byly pro Berlín značně nejisté – neexistovaly příznivé podmínky. Na německé politické scéně navíc nebyla osobnost, jež by mohla být strůjcem nějakého zásadního obratu. Ostatně Němci nehodlali přiznáním své mezinárodní izolace vyložit před spojencem karty na stůl. „Souhlasím s Tschirschkym v následujícím: za první – náš vztah k Rakousku je důležitější než kdykoli dříve, neboť tato říše je nyní naším jediným spolehlivým spojencem; za druhé – měli bychom dát Rakušanům co nejméně najevo naši nynější relativní izolovanost,“ psal Bülow císaři Vilému II. v dopise z 31. května 1906 před panovníkovou cestou do Vídně. „Nesmíme nyní ukázat Vídni příliš velkou snahu o spolupráci nebo jednat tak, jako bychom se cítili jakkoli izolováni,“ pokračoval kancléř ve své ‚instruktáži‘. „Rakušané musí nabýt dojmu, že máme pro všechny případy naprostou sebedůvěru. Musíme proto prezentovat naše vztahy s Ruskem, Itálií a Anglií jako lepší, než ve skutečnosti jsou, a dokonce, chováme-li momentálně důvodnou nevraživost vůči Itálii, musíme ji skrýt. […] Co se týče našich vztahů s Anglií, bylo by užitečné, kdyby Vaše Veličenstvo vyjádřilo císaři Františku Josefovi přesvědčení, že je náš vztah opět přátelský v důsledku Vaší přátelské korespondence s králem Eduardem. Co se týče Ruska, nemyslím že by mohlo způsobit nějakou škodu, kdyby Vaše Veličenstvo vylíčilo záležitost […] spíše pesimistickým způsobem. Ve vztahu k caru Mikulášovi by bylo vhodné vyjádřit pouze nejlaskavější mínění. Nelze přehlédnout, že šlechta u rakouského dvora, zvláště baron Aehrenthal, stále chápe Spolek tří císařů jako politický ideál. Rakousko se k nám přimkne tím těsněji, čím více se bude domnívat, že naše vztahy k Rusku jsou uspokojivé, a zvláště, že Vaše přátelství s carem během vážných domácích potíží neutrpělo.“79

Pokud šlo o vzrůstající mezinárodní izolaci Německa, bylo přirozeně nemožné zakrývat pravý stav věcí před spojeneckým Rakousko-Uherskem. Ostatně ve Vídni si tuto situaci velmi brzy uvědomili, včetně rizik, která z ní vyplývala. Na jedné straně totiž sice vzrostla spojenecká „hodnota“ Rakousko-Uherska pro Německo a Vídeň mohla doufat v rozhodnější podporu, ale na druhé straně úzká vazba na Berlín limitovala rakouskou diplomacii na mezinárodním kolbišti. Ballhausplatz se proto místy snažil zřetelně dát najevo svou nezávislost v jednání a nezainteresovanost na některých problémech. Tak například na jaře roku 1907 list Neue Freie Presse – často tlumočil oficiální stanoviska – otiskl článek, v němž byl vyjádřen názor, že marocký problém je čistě francouzskou záležitostí.80 Aehrenthal se krátce nato pokusil před evropským koncertem monarchii situovat do příznivé role ochránce míru a 19. června 1907 prohlásil, že je povinností Rakousko-Uherska prostředkovat mezi Německem a zbytkem Evropy.81

V roce 1906 nastala vzácná shoda okolností příznivých pro posílení mezinárodního postavení podunajské monarchie. Na jedné straně izolace postupně přinutila Německo brát větší ohled na zájmy spojence, na druhé straně v osobě Aehrenthala přišel do čela vídeňského ministerstva zahraničí muž, který dovedl vzniklé situace využít. Na rozdíl od některých svých předchůdců byl iniciativní a rozhodný, měl jasnou představu o pozici Rakousko-Uherska v mezinárodní politice a „nebyl ochoten podřídit své plány ohledům na přání a pocity svého spojence“. Proto je vcelku možné přiklonit se k názoru, že „údobí aktivní aehrenthalovské zahraniční politiky je také dobou největší nezávislosti Rakousko-Uherska na Německu a příštích pět let [1906–1911 – pozn. autora] se rozhodovalo o osudu Trojspolku ve Vídni, a nikoli v Berlíně jako dříve“.82

„Itálie může být buď spojencem, nebo nepřítelem Rakousko-Uherska,“ konstatoval v roce 1902 v rozhovoru s německým kancléřem Bülowem dlouholetý italský velvyslanec ve Vídni hrabě Constantino Nigra.83 Tento na první pohled paradoxní výrok neobyčejně vzdělaného a zkušeného diplomata byl výstižnou charakteristikou vztahu obou velmocí. Kromě starého břemene historických reminiscencí byl vzájemný poměr Vídně a Říma komplikován působením řady faktorů – italským iredentismem počínaje a například rakouskou politikou na Balkáně konče. Po Algecirasu došlo k vážnému zhoršení vztahů mezi Římem a Berlínem, což byl jen vcelku logický důsledek odklonu Itálie na stranu západních velmocí na konferenci. Tato disharmonie nevytvářela právě příznivé podmínky pro jednání o další obnově trojspolkové smlouvy. Předchozí byla uzavřena v roce 1902 na šest let a poté měla platit další šestileté údobí, pokud by ji jeden z partnerů rok před vypršením prvního termínu – tj. do 8. července 1907 – nevypověděl. Jednání navíc komplikoval italský požadavek, aby do nového textu smlouvy nebyla zahrnuta žádná klausule, která by mohla být nějakým způsobem namířena proti Británii.84

Hrabě Constantino Nigra, italský velvyslanec ve Vídni v letech 1885–1904.

Němci, zvláště císař Vilém II., byli navíc pobouřeni postojem Itálie na algeciraské konferenci. Německý velvyslanec hrabě Monts byl odvolán do Berlína k poradám ve věci prodloužení trojspolkové smlouvy, kterého Němci zřejmě chtěli využít k vyvíjení tlaku na Itálii. Po návratu do Říma Monts v rozhovoru se svým rakouským kolegou Lützowem hovořil o „nešťastném spojenectví s Itálií, které přináší Německé říši více povinností než výhod“, a dokonce připustil, že by se německá vláda mohla obrátit na Rakousko-Uhersko s návrhem, aby Vídeň a Berlín společně využily možnosti vypovědět smlouvu s nespolehlivým spojencem.85 Třebaže rakouská diplomacie spojenectví s Itálií sotva někdy považovala za optimum, podobnou variantu v dané situaci nepochybně nevítala. „Spojenecký vztah Itálie k nám nikdy nebyl zdravější a nikdy neměl pevnější kořeny než dnes,“ hlásil optimisticky velvyslanec Lützow do Vídně^86 a doporučoval své vládě prostředkovat mezi spojenci. Italové proto doufali, že během červnové návštěvy Viléma II. a státního tajemníka zahraničního úřadu^87 Tschirschkyho ve Vídni se František Josef I. ujme role prostředníka. Zůstává otázkou, zda a do jaké míry se rakouský císař chopil tohoto úkolu. Jisté je, že oba monarchové zaslali z Vídně telegram italskému králi Viktoru Emanuelovi, v němž ho ujišťovali trvalým přátelstvím.88 Toto vstřícné gesto pak v Římě jednoznačně připsali působení vlivu císaře Františka Josefa.89 K podstatnějšímu zlepšení italsko-německých vztahů však nepřispěla ani říjnová návštěva Tschirschkyho v Římě. V Berlíně a Vídni nakonec dospěli k závěru, že se Itálie neodhodlá vypovědět trojspolkovou smlouvu, neboť by to pro ni znamenalo značné vojenské výdaje a přineslo hrozbu závislosti na Francii. Proto také nakonec odmítli jakékoli návrhy modifikace textu.

Císař František Josef I. v husarské uniformě na snímku z roku 1905.

S nástupem Aehrenthala do úřadu začala nová etapa v politice Vídně vůči Itálii. Ministr byl od počátku rozhodnut snížit závislost monarchie na německém spojenci a hodlal dosáhnout vyváženosti v zahraničních vztazích zlepšováním vazeb s ostatními velmocemi včetně Itálie. Prvním jeho vstřícným krokem vůči Římu byla již vzpomínaná řeč v rozpočtovém výboru rakouské delegace 4. prosince 1906, kdy prohlásil: „Vycházím-li ze skutečnosti, že mezi monarchií a Itálií neexistují žádné zájmové rozpory, jsem toho mínění, že s královstvím budeme moci ve všech velkých otázkách postupovat v plné harmonii; dobré vztahy nám umožní v naprostém klidu posuzovat bohužel častěji se vyskytující problémy a uklidnit nervózní a zmatené veřejné mínění.“90

Během aktivizace v souvislosti s možným vypovězením trojspolkové smlouvy se projevily značné rozdíly v posuzování problému předními německými diplomaty. Velvyslanec v Římě hrabě Monts prosazoval takovou změnu textu, aby byly sníženy podle jeho názoru nepřiměřeně široké závazky Německa, popřípadě, aby smlouva nebyla prodloužena. V tomto směru se snažil ovlivnit Tschirschkyho i kancléře Bülowa a svým způsobem využíval averze císaře Viléma II. vyvolané italským postojem v Algecirasu i modifikačními požadavky Říma. Naproti tomu velvyslanec ve Vídni Wedel sdílel názor Aehrenthala, který považoval „za správné, abychom se otázky možného vypovězení Trojspolku vůbec nedotýkali a spíše v klidu čekali, zda Itálie vystoupí s příslušnými přáními a požadavky. Potom bude stále dost času zaujmout k věci stanovisko“.91

Tento přístup rakouský ministr zastával i za své návštěvy v Berlíně v listopadu 1906. „Baron Aehrenthal se vyslovoval s velkou rozhodností pro to, abychom udrželi Itálii v Trojspolku. Ví dobře, že v Itálii jsou mnohé nespolehlivé elementy, ale když by Itálie i formálně vystoupila z Trojspolku, nejen by to povzbudilo zpupnost válečnických elementů ve Francii a Anglii, ale ve stejném měřítku i iredentismus v Itálii,“ poznamenal si kancléř Bülow o těchto jednáních.92 Aehrenthal soudil, že bude nejvhodnější vyčkat, zda Itálie sama vypoví smlouvu či vystoupí-li s novými modifikačními požadavky. Návštěva rakouského ministra s největší pravděpodobností přispěla k ukončení diskuse o případné revizi smlouvy na německé straně. Bülowův dopis do Říma z 18. listopadu znamenal konec iniciativ velvyslance Montse. „František Josef se za žádných okolností nedá pohnout k iniciativě ohledně změny smlouvy. Také Jeho Veličenstvo [tj. Vilém II. – pozn. autora], s nímž jsem znovu mezi čtyřma očima o tomto tématu dlouho hovořil, nechce rovněž nic měnit, navzdory jeho nízkému hodnocení Itálie,“ informoval kancléř velvyslance a uzavřel: „Hlavní bod spočívá v tom, že pro Německo není možné najít nějakou jinou politickou kombinaci.“93 Tschirschky za říjnových rozhovorů s italským ministrem zahraničí Tittonim pochopil, že ani Italové již neusilují o změnu smlouvy, což rovněž přispělo k názoru Wilhelmstraße, že bude lepší upustit od modifikačních iniciativ a neriskovat zhoršení vztahů s oběma spojenci. Ani Aehrenthalova další návštěva v Berlíně v květnu 1907 nepřinesla změnu stanovisek. Němci a především Rakušané si sice uvědomovali rizika plynoucí z prodloužení smlouvy o dalších šest let – Itálie mohla po tuto dobu dále nerušeně zbrojit proti Rakousku. Na druhé straně případné vypovězení smlouvy v roce 1907 by vyvolalo nebezpečí okamžitého konfliktu mezi Rakousko-Uherskem a Itálií a její podřízení francouzskému vlivu. Za této situace byla smlouva o Trojspolku 8. července 1907 automaticky prodloužena, neboť žádný z partnerů nevyužil právo ji vypovědět. V souvislosti s prodloužením došlo k zajímavé zápletce. V sobotu 13. července 1907 vyšel v ranním vydání vídeňského listu Neue Freie Presse článek o obnovení trojspolkové smlouvy, který zdůrazňoval, že se podmínky spojenectví nezměnily. Aehrenthal se od článku distancoval,94 překvapeni byli i v Berlíně. Jako jediné vysvětlení se nabízela idea, že článek byl inspirován Italy, aby smazali špatný dojem, který podle jejich názoru u spojenců mohla vyvolat řeč francouzského ministra zahraničí Pichona o francouzsko-italském přátelství na vzpomínkových oslavách u příležitosti výročí Garibaldiho narození.95

Prodloužení trojspolkové smlouvy za nezměněných podmínek bylo nesporným úspěchem rakouské diplomacie. Zatímco v Berlíně i Římě museli nakonec ustoupit od představ o modifikaci, skutečnost, že text nebyl revidován, nepochybně vyhovovala Aehrenthalově vizi o kontinuitě zahraniční politiky habsburské monarchie. Vztah Německa a Itálie nadále zůstával poznamenán rušivými vlivy. Nešlo jen o dozvuky algeciracských reminiscencí, politiky v Římě stále více znepokojoval stav německo-britských vztahů a patrně je příliš neuklidnil ani výsledek jednání ministra zahraničí Tittoniho s kancléřem Bülowem v Rapallu v dubnu 1907.96

Tommaso Tittoni, italský ministr zahraničí v letech 1903–1909 (vlevo), a říšský kancléř Bernhard Bülow.

Naproti tomu Aehrenthalova politika směřující ke zlepšení vztahu Rakousko-Uherska k Itálii a dosažení nezávislejšího postavení vůči Berlínu slavila další úspěchy. Ministr dobře chápal, že „čím lepší jsou vztahy mezi Rakousko-Uherskem a Itálií, tím je menší důvod pro dominantní postavení Německa v Trojspolku i Dvojspolku“.97 Proto také vždy rozhodně odmítal názory o nevyhnutelnosti ozbrojeného střetnutí s Itálií, které zastával následník trůnu František Ferdinand dʼEste a především šéf generálního štábu Conrad von Hötzendorf. Během prvních měsíců roku 1907 se zlepšení vztahu Itálie a Rakousko-Uherska projevilo nejen v oficiální rovině, ale odrazilo se i v náladách italského veřejného mínění. Například princ Franz Liechtenstein cestoval na jaře 1907 po Itálii a překvapen referoval o prorakouských projevech. I politická levice na poloostrově tehdy dávala najevo sympatie k severnímu sousedu, neboť se obávala, že v případě rozpadu habsburské monarchie by Německo mohlo rozšířit svůj vliv až k Jaderskému moři.98

Schůzka Aehrenthala s Tittonim v Desiu v půli července 1907 probíhala ve velmi srdečném a přátelském ovzduší, stala se demonstrací vzájemného porozumění a byla osobním úspěchem rakouského státníka. „Mnohé italské listy se odvážily vyjádřit to, co bylo dosud v monarchii chápáno pouze jako úzkostná naděje a nikdo se to neodvážil říci ani šeptem: iredentismus je mrtev!“ napsal pod dojmem přijetí Aehrenthala v Itálii vídeňský Fremdenblatt.99 Ministři se shodli na nutnosti zachování statu quo v oblasti Jaderského moře i v Albánii, kde podle jejich představ měla trvat turecká svrchovanost. Pro případ, že by se zde turecké panství zhroutilo, shodli se na nutnosti vzniku nezávislého albánského státu. Jestliže by došlo k nepokojům a vnitřním konfliktům v Turecku, oba preferovali princip nevměšování. Tittoni dokonce získal Aehrenthalův příslib podpory, jestliže se Itálie v budoucnu rozhodne v souvislosti se svými severoafrickými zájmy prosazovat v Tripolsku a Kyrenaice ideu reforem, podobných reformám v Makedonii. Úsilí obou ministrů se dostalo i mezinárodního ocenění – byli navrženi na udělení Nobelovy ceny za mír pro rok 1907. V této době ještě cena – byla udělována od roku 1901 – nereprezentovala tak prestižní záležitosti jako dnes. Kromě toho „ve Vídni považovali za zcela nevhodné, aby císařův ministr zahraničí přijal velkou sumu peněz od cizí organizace pouze za plnění své povinnosti…“100

V Berlíně výsledky z Desia a projevy dobrých vztahů mezi Rakousko-Uherskem a Itálií nakonec v podstatě přivítali, neboť záležitost pochopili jako oslabování izolace Německa. Pouze někteří, jako například velvyslanec v Římě Monts, setrvávali v názoru, že by Německo nemělo rezignovat na vůdčí roli v Trojspolku.101 Přesto se ve Vídni rozhodli vyslat do Berlína uklidňující signály. Dne 17. července 1907 zveřejnil vládou subvencovaný Fremdenblatt článek komentující vztah k Itálii, v němž autor prohlašoval, že v Desiu „se jednalo v duchu Trojspolku“.102 Je pravděpodobné, že šlo o ujištění inspirované z oficiálních míst, neboť jen o několik dní později se Aehrenthal pokusil diplomatickou cestou také uklidnit Němce. Pověřil Szögyényho, aby informoval Bülowa o detailech jednání s Tittonim, byť jen v omezené míře. Velvyslanec totiž dostal pokyn, aby německému kancléři sdělil pouze obsah těch jednání, která se týkala Trojspolku, statu quo na Jadranu a principu neintervence na Balkáně.103 O italských reformních plánech v Tripolsku i svém příslibu v této věci jej informoval později, v osobním dopise z konce srpna 1907.104 Bylo vcelku pochopitelné, že s touto informací nespěchal – představám rakouské zahraniční politiky přirozeně vyhovovalo případné italské angažmá v severní Africe.

Němci se jen neradi vzdávali role „čestného makléře“ v prostředkování mezi Rakousko-Uherskem a Itálií a od počátku roku 1908 se snažili rozvíjet aktivnější politiku vůči Římu. V této souvislosti je třeba hodnotit setkání Viléma II. s králem Viktorem Emanuelem III. v Benátkách v březnu 1908 i dubnovou cestu Bülowa do Říma. Zatímco jednání monarchů neproběhla bez určitých stínů, kancléř byl s výsledky své návštěvy Itálie spokojen zejména proto, že se prokázal pokles francouzského vlivu v Římě a nesporně došlo, v této souvislosti je třeba především hovořit o důsledcích úsilí Vídně, k výraznému posílení trojspolkového partnerství. Bülow a Tittoni se shodli na potřebě společného postupu spojenců v balkánských záležitostech.105 Některé dřívější determinanty však dál působily. „V Římě je zahraniční politika italské vlády určována stejně jako dříve jednak ohledem na Anglii, která ovládá moře, jednak přáním neoddělit se na pevnině od Německa,“106 referoval Bülow v dopise císaři z 19. dubna 1908. Podle kancléřových slov „tento tanec mezi vejci, který provádí italská politika mezi námi a Anglií“,107 sloužil hlavně zájmům Francie. Zřejmě také nechoval přílišné iluze, pokud šlo o vztah Itálie k Rakousko-Uhersku, možnost jejich vzájemného konfliktu i postoj Itálie k případné válce Německa s Francií. Podle jeho názoru Italové pochopili, že jsou vojensky slabší než Rakousko-Uhersko, proto „na jedné straně zachovávají opatrný postoj vůči mocnějšímu sousedu, na druhé straně připravují italské pozemní i námořní síly s ohledem na možnost konfliktu s Rakousko-Uherskem. Na možnost srážky s Francií zjevně v Itálii nikdo nemyslí. V případě německo-francouzské války by Italové s pravděpodobností 9:1 udělali to, co v roce 1870, kdy navzdory své smlouvě s Napoleonem III. vyčkávali, jak se konflikt vyvine, a nakonec zůstali neutrální“.108

Setkání Viléma II. a Viktora Emanuela III. v Benátkách.

Před svou návštěvou italské metropole se Bülow krátce zastavil ve Vídni, kde s Aehrenthalem projednával především stanovisko obou partnerů k balkánské problematice i jejich poměr k Itálii. Při těchto jednáních, jak potvrzuje jejich další korespondence, se oba státníci shodli na názoru, že pro Berlín i Vídeň je důležitá podpora italských plánů v severní Africe,109 neboť tímto způsobem „bude odpoután zájem Itálie od naší hranice [tj. hranice Rakousko-Uherska – pozn. autora] a od Balkánu a bude orientován na jih“.110 Hlavním motivem k tomuto postoji byly obavy Rakušanů i Němců jak z italského zbrojení, tak z možnosti definitivního přechodu Itálie do tábora západních velmocí a Ruska. Oba partneři s ohledem na své zájmy v Turecku samozřejmě nehodlali nějak důrazně podporovat italské plány v Tripolsku, na druhé straně chápali vcelku dobře, že by z taktických důvodů nebylo vhodné Italům podporu jednoznačně odepřít. Samostatnější politika Vídně vůči Římu po nástupu Aehrenthala tedy nezpůsobila žádné vážnější ochlazení vztahů mezi Německem a Rakousko-Uherskem, neboť oba partneři vcelku shodně posuzovali nutnost udržet Itálii v Trojspolku a zabránit jejímu přechodu do tábora západních velmocí.

Závažným problémem, komplikujícím vztahy středoevropských velmocí, byla německá resp. pruská politika v oblastech Poznaňska a Západních Prus, osídlených převážně polským obyvatelstvem.111 Již od osmdesátých let 19. století zde pruský stát finančně podporoval vykupování půdy a osidlování těchto provincií německým rodinami. Tendence směřující k posílení pozice německého živlu a germanizaci přirozeně vyvolávala odpor Poláků, což mělo negativní ohlas v rakouské Haliči a nepříznivě ovlivňovalo politickou situaci v Předlitavsku. Situace se vážně zostřila krátce po nastoupení Aehrenthala do úřadu. Ve zprávě z 3. prosince 1906 hlásil velvyslanec Szögyény z Berlína, že někteří předáci pruských Poláků odjeli v nejpřísnější tajnosti do Lvova a Krakova, kde hodlají požádat polské členy rakouské poslanecké i panské sněmovny o intervenci v delegacích ohledně pruské politiky vůči Polákům.112

Poté, co císař Vilém II. v projevu při otevření pruského Zemského sněmu v lednu 1907 avizoval aktivnější politiku v této věci, zesílily polské akce a protesty. Dne 27. ledna 1907 přinesl list Neues Wiener Journal článek, v němž informoval, že pruská vláda zamýšlí v Zemském sněmu předložit návrh zákona, který by dával Osidlovací komisi právo vyvlastnit německé statky, které se dostaly do polských rukou.113 Někteří předáci rakouských Poláků poukazovali na to, že v zájmu zachování dobrých vztahů k Berlínu se vídeňské ministerstvo zahraničí nehodlá vyjadřovat k pruské politice ve východních oblastech. Toto skutečně Aehrenthal neměl v úmyslu, konec konců on i jeho předchůdci dovedli ocenit korektní stanovisko německých vládních míst, která ignorovala aktivity všeněmeckých elementů v Rakousku s vysvětlením, že se nehodlají vměšovat do vnitřních záležitostí sousedního státu. Rakouský ministr zahraničí vcelku logicky předpokládal, že Berlín v souvislosti s osidlovací politikou v Poznaňsku a Západních Prusích očekává od Vídně podobné stanovisko. Od léta 1907 zesílila v Německu agitace za prosazení vyvlastňovacího zákona.114 Vzhledem k významu hlasů polských poslanců na Říšské radě nemohla brát předlitavská vláda problém na lehkou váhu.

Ministerský předseda Beck i Aehrenthal zahájili v listopadu 1907 jednání s novým předsedou Polského klubu na Říšské radě Glombińskim, který přislíbil podporu vládě při jednáních o rozpočtu i o vyrovnání a tvrdil, že učiní vše, aby Poláci „nezaujali postoj, který by se mohl dostat do rozporu s oficiální zahraniční politikou monarchie“.115 K uklidnění ve Vídni příliš nepřispěla zpráva z Berlína, že kníže Bülow – vykonával rovněž funkci pruského ministerského předsedy – zamýšlí Zemskému sněmu 26. listopadu předložit návrh vyvlastňovacího zákona.116 Bylo zřejmé, že v této otázce Berlín nehodlá brát ohled na vnitropolitickou situaci spojence, což v podstatě potvrdil i rozhovor velvyslance Szögyényho s novým státním tajemníkem Zahraničního úřadu Schoenem.117

Max Vladimir von Beck, ministerský předseda Předlitavska v letech 1906–1908.

Jen o dva dny později, 28. listopadu, došlo na půdě poslanecké sněmovny rakouské Říšské rady k ostrým útokům v souvislosti s návrhem vyvlastňovacího zákona v pruském Zemském sněmu. Někteří poslanci označili předlohu za „středověké loupežné tažení“ a zásadní ohrožení vlastnických vztahů. Předseda Polského klubu Glombiński poukázal na protiprávní stránku celé záležitosti, která by mohla vést k oslabení spojenectví Německa a Rakousko-Uherska. Vyzval předsedu poslanecké sněmovny Weiskirchnera, aby „tlumočil vážné pochyby Poláků na vhodném místě“. Weiskirchner však odmítl tento krok učinit a doporučil obrátit se s interpelací v této věci na předlitavského ministerského předsedu Becka.118

Po této diskusi vyjádřil Aehrenthal znepokojení nad útoky na „spřátelenou a spojeneckou vládu“ a požádal ministerského předsedu Becka, jemuž byla interpelace nakonec adresována, aby „co možná nejrychleji tyto útoky odmítl“.119 Současně však vyjádřil výčitky na adresu Bülowa, kterého v souvislosti s předlohou vyvlastňovacího zákona žádal o přihlédnutí k situaci na rakouské politické scéně. „Očekával jsem,“ napsal Szögyénymu, „že kancléř by mi mohl poskytnout protislužbu za můj vskutku přátelský a loajální postoj při zmaření kolektivní demarše ve věci makedonské justiční reformy.“ V podstatě označil postup německého kancléře za neloajální a instruoval velvyslance v Berlíně, aby „jeho námitky tlumočil na příslušném místě“, aniž jej pověřil vyjádřit nějaké omluvy či vysvětlení s ohledem na výpady na půdě Říšské rady.120

Německá vláda vcelku logicky nezaujala ke „sporům cizích poddaných“ žádné oficiální stanovisko, neboť soudila, že „každá velmoc si má řešit své vnitřní záležitosti bez vměšování zvenčí“.121 Ovšem diplomaté nemohli ponechat věc zcela stranou. O problému hovořil Aehrenthal s novým velvyslancem Tschirschkym, také státní tajemník Schoen při jednání se Szögyénym vyjádřil naději, že rakouská vláda „jistě najde správný způsob, aby tento případ odstranila ze světa“.122 V dané souvislosti velice ostře reagoval německý tisk, který kritizoval diskusi poslanců na Říšské radě, již jednoznačně odmítl jako vměšování do vnitřních německých záležitostí a odsoudil i Weiskirchnerův postup.123

Novoklasicistní budova rakouské Říšské rady ve Vídni.

V pondělí 2. prosince 1907 odpovídal rakouský ministerský předseda v poslanecké sněmovně Říšské rady na interpelaci. „V mezinárodním právu je plně uznávaným a vžitým zvyk, že se nikdo žádným způsobem nesmí vměšovat do vnitřních záležitostí jiného státu,“ konstatoval Beck a dodal: „My, kdož tak starostlivě dbáme na to, aby se nikdo nevměšoval do našich záležitostí, bychom měli respektovat tentýž nárok ze strany druhých.“ V závěru svého vystoupení pak jednoznačně odmítl všechny výpady poslanců vůči spojenci.124 Toto prohlášení sice přispělo k uklidnění německého tisku, který začal prezentovat záležitost s interpelací v Říšské radě jako vyřízenou,125 ale na druhé straně rozhořčení mezi Poláky trvalo. V Krakově a Lvově proběhla protestní shromáždění, proti nimž musela zakročit policie, předlitavská vláda si nemohla být jista hlasy polských poslanců při hlasování o rozpočtu. Aehrenthala značně rozladil Bülowův přístup, stěžoval si na „nepatrné ohledy“, cítil se „trapně dotčen“ a v souvislosti s původně plánovanou návštěvou – německý státník měl přijet do Vídně ještě před Vánocemi – zaslal Szögyénymu pokyn požádat říšského kancléře, aby „přirozeně bez jakéhokoli vztahu k posledním událostem […] pro svou návštěvu zvolil pozdější termín v průběhu příštího roku“,126 a jako důvod odkladu uvedl předpokládané zaneprázdnění během jednání delegací. Třebaže Aehrenthal Bülowa „již dříve žádal, aby jej s ohledem na zasedání delegací ušetřil nepříjemností“,127 kancléř bral minimální ohled na komplikovanou pozici rakouského ministra zahraničí. Když v souvislosti s pruskou předlohou zákona o vyvlastnění začal bojkot německého zboží v ruském Polsku, musel Aehrenthal navíc čelit představám, že by habsburská monarchie měla těchto potíží Němců využít ve svůj prospěch. „Bylo by škoda ponechat tuto ojedinělou výhodnou příležitost nevyužitou,“ psal do Vídně rakousko-uherský generální konzul ve Varšavě Ugron a vyjádřil přesvědčení „když se nám v některých průmyslových odvětvích podaří pevně uchytit, udrží se úspěšně i v budoucnu a budou schopna konkurovat německému zboží“.128 Podobné impulsy musel Aehrenthal přirozeně odmítnout, neboť si byl vědom komplikací, které by navrhované kroky mohly vyvolat.

Zasedací sál rakouské Panské sněmovny.

Krátce po zahájení zasedání delegací 19. prosince 1907 musel Aehrenthal znovu odmítnout výhrady polských a českých poslanců jako nepřípustné vměšování do vnitřních záležitostí Německa.129 V Berlíně Szögyény vytrvale upozorňoval kancléře Bülowa na obtížnou situaci, do níž se předlitavská vláda dostává v důsledku projednávání předlohy zákona o vyvlastnění v pruském Zemském sněmu. Kancléř doporučil uklidnit situaci důraznějším prezentováním skutečnosti, že podle zmíněného zákona bude moci dojít k vyvlastnění jen v ojedinělých krajních případech. Z jeho strany však šlo spíše o pokus zastřít možný budoucí vývoj v této věci. „Tvrzení knížete Bülowa je nepochybně v rozporu se skutečností, že došlo k významnému zvýšení [finančních prostředků – pozn. autora] fondu pro vyvlastňovací účely,“ konstatoval suše rakousko-uherský velvyslanec.130 Szögyény také vyvíjel značné úsilí, aby přiměl Bülowa načasovat jednání o předloze tak, aby neprobíhala 27. ledna 1908, kdy měl Aehrenthal vystupovat se svým exposé před Výborem uherské delegace pro zahraniční záležitosti, což by polští poslanci z delegace Říšské rady mohli považovat za nevhodnou provokaci.131 Bülow přislíbil vyhovět tomuto požadavku, ale zároveň upozornil rakouského diplomata, že sotva půjde konečné projednávání předlohy přesunout až do doby po skončení jednání delegací. Aehrenthal nařídil Szögyénymu „upozornit kancléře na vážnost situace“132 a dopisem z 15. ledna 1908^133 požádal rakouského ministerského předsedu Becka, aby se pokusil prosadit ukončení jednání delegací do půle února 1908, což by mu pomohlo vytvořit prostor pro vyjednávání s Berlínem o případném přesunu projednávání předlohy. Poslanecká sněmovna pruského Zemského sněmu schválila Zákon o vyvlastnění při třetím čtení 18. ledna 1908 a postoupila ho k posouzení Panské sněmovně, kde začalo příslušné jednání 30. ledna 1908, jediný den před Aehrenthalovým vystoupením před Zahraničním výborem rakouské delegace. Bülowovy sliby, že nedopustí „termínovou kolizi“ se ukázaly planými a rakouský ministr zahraničí opět musel čelit výhradám proti pruské politice v polských oblastech. Dne 27. února schválila zákon i Panská sněmovna.

Kancléř Bülow poděkoval Aehrenthalovi osobním dopisem^134 za jeho rozhodný odpor vůči pokusům vměšovat se do vnitroněmeckých záležitostí. Obsah ministrovy odpovědi do Berlína z 11. března 1908 však zdaleka nebyl jednoznačný. Sice se znovu přihlásil k principu „nevměšování“, ale na druhé straně si neodpustil poznámku, že „tato předloha vyvolala u všech národů monarchie nepříznivý dojem, Němce nevyjímaje“, a snažil se vysvětlit svému německému partnerovi, že pro předlitavskou vládu jsou důležité nejen postoje rakouských Němců, popřípadě Maďarů, ale musí se ohlížet i na stanoviska Poláků a Čechů.135 Aehrenthal přirozeně nemohl očekávat, že německý kancléř kvůli zachování stability spojeneckého svazku bude prosazovat změnu politiky v polských oblastech. Na druhé straně je pravdou, že Bülow v daných souvislostech projevil pramalé pochopení pro problémy mnohonárodní monarchie a nedokázal zaranžovat věci tak, aby alespoň vyhověl Aehrenthalovým v podstatě jen dílčím taktickým požadavkům. Celá záležitost, byť nešlo o „vysokou politiku“ na mezinárodní scéně, rozhodně neovlivnila vztah Vídně a Berlína v pozitivním směru.

Také v souvislosti s druhou mírovou konferencí, která probíhala od 15. června do 18. října 1907 v nizozemském Haagu, se místy projevila ve vztahu spojenců disharmonie.136 Podobně jako v případě první konference vyvíjelo důležitou aktivitu Rusko, které již v dubnu 1906 předložilo předpokládaným účastníkům návrh programu.137 Během návštěvy Berlína koncem října 1906, veden snahou zajistit Rusku co nejvýhodnější výchozí pozici, ruský ministr zahraničí Izvolskij navrhl Němcům společný postup na konferenci. Ti sice na tento podnět reagovali pozitivně, ale vyhradili si projednání programových bodů se spojencem. S tímto úkolem byl vyslán do Vídně tajný legační rada v právním oddělení Zahraničního úřadu Dr. Johannes Kriege.138 Aehrenthal vyslovil souhlas s ideou, aby centrální mocnosti na konferenci koordinovaly svůj postup s Ruskem, na druhé straně však doporučil projednat podstatné věci předem a „neinformovat Petrohrad, že jsme se již dorozuměli“.139 V této souvislosti pak jeho souběžný pokyn velvyslanci v Petrohradu Berchtoldovi, aby Izvolskému nabídl důvěrnou výměnu informací o bodech programu, působí přinejmenším podivně.140

Profesor Heinrich Lammasch.

Ve čtvrtek 24. ledna 1907 začala ve Vídni jednání, jichž se kromě oficiálních zmocněnců Kriegeho a barona Méreye účastnili z německé strany velvyslanec Wedel, z rakouské dvorní rada Weil a známý politik a proslulý znalec mezinárodního práva profesor Heinrich Lammasch.141 Klíčový problém během přípravných jednání představovala otázka odzbrojení, s níž se na konferenci chystali vystoupit Britové. Berlín tuto iniciativu rozhodně nevítal, proto němečtí diplomaté s uspokojením zaznamenali, že i ve Vídni „je považována otázka odzbrojení za nepřijatelnou, ať již by šlo o programový bod, či téma oficiální diskuse zaznamenané v protokolu mimo program“,142 a pokusili se pro odmítnutí získat i Rusko. Podmínky pro dosažení tohoto cíle byly příznivé, neboť podle informace německého velvyslance Schoena car „považoval za vyloučené, že by se sblížil s myšlenkou odzbrojení, kterou v poslední době Anglie nadšeně prezentuje ve veřejné diskusi“.143

Konference v Haagu v roce 1907.

Také Aehrenthal se pokusil působit v tomto směru a pověřil radu velvyslanectví v Petrohradě prince Fürstenberga, aby zjistil stanovisko Rusů k britskému odzbrojovacímu návrhu.144 Ruský ministr zahraničí vyjádřil souhlas se stanoviskem Německa a Rakousko-Uherska a projevil ochotu ke společnému postupu v této otázce. Podle něj bylo pouze nutné se rozhodnout, zda jednání o odzbrojení odmítnout předem nebo uspořádat „pohřeb první třídy“ až na konferenci. Výhodnější se mu jevila druhá varianta, neboť tak se mohly uvedené velmoci vyhnout případnému obvinění, že zmařily ušlechtilý záměr.145 Rakouští diplomaté naopak preferovali možnost vyloučit odzbrojovací otázku předem z programu konference a byli rozhodnuti pro toto řešení získat i ruského experta, známého odborníka v oblasti mezinárodního práva tajného radu profesora Martense, který měl přijet k jednáním do Vídně. Pro případ, že by se Rusko přece jen přiklonilo na stranu Britů a problém odzbrojení se dostal na pořad jednání, byly Německo i Rakousko-Uhersko rozhodnuty nezúčastnit se na konferenci diskuse o této otázce. Večer 2. března 1907 jednal Martens o problému s Aehrenthalem. Připustil sice, že případná diskuse o odzbrojení by neměla smysl, ale s ohledem na Británii nebyl nakloněn tomu, aby byla předem vyřazena z pořadu jednání. Podobný výsledek přinesly i jeho rozhovory v Berlíně. Potřebný krok vpřed nepředstavoval ani Aehrenthalův návrh, aby o odzbrojení jednala samostatná konference velmocí. Komplikaci představoval postoj Itálie, kde se ministr zahraničí Tittoni s ohledem na parlament a veřejné mínění obával odmítnout britský návrh jednání o odzbrojení. Nakonec se Berlín a Vídeň rozhodly pevně setrvat na původním odmítavém postoji, 6. března byl Berchtold instruován, aby tlumočil Izvolskému, že si Rakousko-Uhersko přeje stažení otázky odzbrojení z programu konference.146 Podobný krok učinil i německý velvyslanec Schoen. Ani společná audience rakousko-uherského a německého velvyslance u cara nevedla k jednoznačnému odmítnutí britského návrhu Ruskem. Mikuláš II. „ujistil oba, že stojí na straně Německa a Rakousko-Uherska“, současně však prohlásil, že „kdyby nebyl anglický návrh zařazen do programu, nemohla by se Anglie vůbec účastnit konference a Rusko by bylo činěno odpovědným za její ztroskotání“.147

Hrabě Alexandr Petrovič Izvolskij, ruský ministr zahraničí v letech 1906–1910.

Pro rozkolísaný postoj Ruska existuje vcelku jasné vysvětlení – Izvolskij byl rozhodnut orientovat zahraniční politiku carské říše na urovnání vztahů s Velkou Británií, proto je vcelku pochopitelná jeho snaha vyhnout se jednoznačnému odmítnutí jejího návrhu, nota bene ve spolupráci s Německem a Rakousko-Uherskem. Na druhé straně Rusko, jehož válečné loďstvo bylo v podstatě zničeno ve válce s Japonskem, nemohlo mít žádný zájmem na limitování zbrojení. Proto také car nadšeně přijal Izvolského myšlenku, aby idea odzbrojení byla „pohřbena“ až na konferenci.

Rakousko-uherský ministr zahraničí na jaře roku 1907 zjevně nepřipouštěl nějaké výraznější zhoršení vztahu k Rusku a nebyl ochoten jednostranně podřídit postup habsburské monarchie zájmům Berlína. „Naše a ruská politika musí směřovat k dosažení rovnováhy v Evropě,“ psal 26. dubna Berchtoldovi do Petrohradu. „Tato není v současnosti ohrožována Německem, zvláště když ji mají Vídeň, Petrohrad a také Paříž díky vzájemným srdečným vztahům v rukách [a mohou – pozn. autora] vykázat možnou převahu pruského krále do odpovídajících mezí.“ V témže dopise pak konstatoval, že je „posledním, kdo pracuje pro pruského krále“.148 Z obou centrálních mocností projevovalo místy relativně ústupnější stanovisko Německo, sám císař Vilém II. připustil možnost „akademické diskuse“ o odzbrojení, zatímco Aehrenthalův postoj byl trvale odmítavý. Pokud šlo o postoj spojenců, vyjasnění přinesl pamětní spis, který předal německý chargé dʼaffaires ve Vídni hrabě Brockdorff-Rantzau Aehrenthalovi 26. března 1907.149 Němci navrhovali akceptovat původní Izvolského návrh programu – neobsahoval žádné body k odzbrojení – za předpokladu, že by reprezentanti Ruska, Rakousko-Uherska a Německa dostali pokyn svých vlád neúčastnit se jednání o odzbrojení. Pro Petrohrad to reprezentovalo přijatelné východisko, proto návrh rovněž přijal.150 Ve Vídni i Berlíně chovali obavy z případných diskusí o odzbrojení, proto rakouské a německé diplomaty dlouho zaměstnávala otázka, jak společně s Ruskem vyjádřit skutečnost, že si vyhrazují právo na takovýchto „nepraktických jednáních“ neparticipovat.151 Výsledkem soustředěného úsilí centrálních mocností byla skutečnost, že možnost serióznějšího projednávání otázky odzbrojení zanikla ještě před vlastním zahájením konference.

V sobotu 15. června 1907 zahájil nizozemský ministr zahraničí Tets van Goudrian, někdejší vyslanec v Berlíně, druhou Haagskou mírovou konferenci. Předsednictví převzal ruský zplnomocněnec, velvyslanec v Paříži Alexander Ivanovič Nělidov. Posuzujeme-li průběh konference z hlediska zájmů a vzájemného vztahu centrálních mocností, je možno říci, že Rakousko-Uhersko mělo zájem na podstatně užším okruhu projednávaných otázek a jeho delegace nebyla na jednání zrovna dobře připravena.152 Jestliže se Rakušané a Němci shodli na negativním postoji k problému odzbrojení, v otázce povinného podřízení se výrokům mezinárodního smírčího soudu byly jejich názory odlišné. Mérey již na počátku jednání konference seznámil německého prvního delegáta Marschalla^153 i Dr. Kriegeho se stanoviskem Rakousko-Uherska k této otázce. Konstatoval, že rakouská diplomacie nehodlá předložit vlastní návrh a je ochotna podepsat smlouvu o povinném smírčím řízení, když signatářské státy nebudou vázány v případě, že se příslušný spor dotkne jejich cti a životních zájmů. Němečtí zástupci odmítli možnost podřízení se výrokům smírčího soudu, rakouské stanovisko je překvapilo, neboť znamenalo odklon od původního postoje Vídně.154 Rozladěný Marschall připsal tuto změnu jednoznačně rakousko-uherskému ministru zahraničí.155 Mérey, navzdory vzniklému napětí, doporučoval Aehrenthalovi neustupovat německému tlaku.156

Jisté východisko představoval americký návrh z července 1907 – podle něj měly státy předložit své spory, které by již nebylo možno řešit běžnými diplomatickými prostředky, k rozhodnutí Stálému smírčímu soudu v Haagu za předpokladu, že se záležitost nebude týkat jejich životních zájmů, nezávislosti a cti, popřípadě neohrozí zájmy třetích států. V tomto okamžiku došlo k určité výměně rolí. Zatímco Marschall naznačil, že by návrh v této podobě nemusel být pro Německo nepřijatelný, Mérey americkou iniciativu odmítl.

Německá delegace pociťovala v Haagu stále větší izolovanost, proto Dr. Kriege odjel k poradám do Berlína. Výsledkem bylo německé rozhodnutí znovu odmítnout ideu povinného podřízení se rozhodnutí smírčího soudu a doporučení podpořit americký návrh zřízení Stálého smírčího soudního dvora. Dne 28. srpna přednesl Mérey ve Zkušebním výboru (Comité dʼexamen) návrh rakouské rezoluce, který se jednoznačně vyjadřoval pro povinné podřízení se výrokům smírčího soudu,157 ale dále odmítal ideu, aby se tento orgán stal stálou institucí. Při rozhodování ve Zkušebním výboru nezískal ani americký, ani rakouský návrh potřebnou podporu. Také kompromisní britsko-americký návrh ohledně jmenování soudců neuspěl. V pondělí 7. října 1907 probíhalo hlasování o americkém návrhu v plénu. Třebaže se delegáti Rakousko-Uherska ještě nedávno vyslovovali pro povinné podřízení výrokům smírčího soudu, nyní změnili postoj a spolu se zástupci Německa a některých dalších států hlasovali proti, což, vzhledem k požadavku jednohlasného souhlasu, znamenalo zamítnutí. Následně 10. října probíhalo hlasování v plénu o Méreyově návrhu. Britští zástupci vystoupili velmi ostře proti, a tak, navzdory podpoře Německa, Itálie i Ruska, byla rakouská rezoluce odmítnuta.158 Vzhledem k francouzskému tlaku, aby konference došla ve věci povinného smírčího řízení vůbec k nějakému závěru, byl 11. října schválen návrh deklarace přednesený Italem Torniellim, jíž se jednající mocnosti sice vyjádřily v souvislosti s tímto problémem pozitivně, aniž se k čemukoli formálně zavázaly. Skutečnost, že nakonec byla přijata pouhá obecná nezávazná deklarace, vyhovovala především Němcům, kteří byli od začátku proti povinnému podřízení se rozhodnutí smírčího soudu. Marschall si v závěrečné zprávě o konferenci pochvaloval, že takto byla díky iniciativě delegátů států Trojspolku „idea pohřbena ve formě nic neříkající rezoluce“.159 Konec konců i Rakušané byli spokojeni a Mérey vyjádřil názor, že si Rakousko-Uhersko nemohlo nic lepšího přát.160

Dr. Konstantin von Dumba, rakousko-uherský vyslanec v Srbsku (1903–1905), ve Švédsku(1909–1912) a velvyslanec v USA (1913–1915).

Pokud jde o předem tolik diskutovanou otázku odzbrojení, Rusko sice bylo s centrálními mocnostmi zajedno, že by se neměla dostat na pořad jednání, ale s ohledem na Francii a Velkou Británii nechtělo na začátku vystoupit se zásadním odmítnutím. Pro složitou pozici ruských reprezentantů projevil kupodivu větší porozumění Aehrenthal. Netrval například na tom, aby zásadní rakouská a německá výhrada proti projednávání otázky odzbrojení byla zmíněna v cirkuláři, jímž Rusko zvalo k účasti na konferenci. Ovšem pokud šlo o případnou prezentaci na konferenci, zůstávalo stanovisko Vídně i Berlína jednoznačně odmítavé, byť Aehrenthal prokázal při vyvíjení tlaku na Rusy větší obratnost než Němci a rakouští diplomaté dokázali nejednou ovlivnit německé stanovisko. Posuzujeme-li postoj spojenců k otázce povinného podřízení se výrokům smírčího soudu, může vzniknout dojem, že se Mérey brzy vzdal původního stanoviska a podřídil rakouský postoj německému názoru, což mu například vytýkal Lammasch.161 Z rakouské strany však zazněl i zcela opačný názor. Zkušený diplomat Konstantin Dumba, pozdější vyslanec ve Stockholmu a velvyslanec ve Washingtonu, hodnotil Méreye jako schopného diplomata, který si na konferenci počínal nesporně obratně.162 Ostatně i Marschall tvrdil, že rakouský zástupce dospěl ke změně názoru na základě vlastního zhodnocení.163 Mérey sám nabídl logické, byť poněkud diskutabilní vysvětlení – podle něj chtěl změnou stanoviska ušetřit Německo izolace na konferenci. Pokud jde o Rakousko-Uhersko, zdá se, že podstata problému je prostě někde jinde. Dumba – do kompetence jeho III. referátu na ministerstvu zahraničí spadala účast v Haagu – připustil, že Aehrenthal ani nikdo jiný nevěnoval záležitosti „nutnou pozornost“, Rakousko-Uhersko projevovalo „nedostatek zájmu o konferenci“, a tak se jeho zástupci snadno nechali ovlivnit a zastínit Němci, třebaže během přípravných jednání byla rakouská diplomacie aktivnější.164

Výrazné rozdíly ve stanoviscích Vídně a Berlína se projevily v souvislosti s přístupy k makedonské otázce. Dohoda z roku 1897, podepsaná během návštěvy Františka Josefa I. a ministra Gołuchowského v Petrohradu, znamenala podstatné zlepšení vztahů mezi Rakousko-Uherskem a Ruskem. Obě velmoci se zavázaly, že budou podle možností udržovat status quo na Balkáně, na druhé straně dospěly i k předběžnému ujednání o úpravě poměrů pro případ, že by se turecké panství na poloostrově zhroutilo. Pozornost ruské i rakouské diplomacie byla dlouhodobě soustředěna k trvale neklidné turecké Makedonii, kde opakovaně docházelo k ozbrojeným akcím a zásahům teroristických skupin, podporovaných Řeckem, Srbskem i Bulharskem.165 Důsledkem tlaku Vídně a Petrohradu bylo vyhlášení programu reforem pro Makedonii sultánem Abdulhamidem II. koncem roku 1902 a jmenování Hilmího paši generálním inspektorem v makedonských vilájetech.166 Jelikož tento krok nepovažovaly za dostatečnou pozitivní perspektivu pro uklidnění situace, snažily se Rusko a Rakousko-Uhersko přimět sultána k podstatnějšímu rozšíření programu. Podle jejich názoru měla být provedena reforma justičního, správního a finančního systému, jakož i reorganizace četnictva, jehož velení měl převzít důstojník nominovaný po dohodě velmocí. Protiturecké povstání v Makedonii v létě 1903 a jeho krvavé potlačení Petrohrad i Vídeň jen utvrdily v přesvědčení, že je zapotřebí urychleně prosadit širší reformy. Důležitý mezník ve fungování rusko-rakouské détente v balkánských záležitostech představuje schůzka Františka Josefa I. a Mikuláše II., kteří se v doprovodu ministrů zahraničí Gołuchowského a Lamsdorffa setkali ve štýrském Mürzstegu na podzim roku 1903. Výsledkem jednání byla mürzstegská dohoda^167 obsahující program reforem pro Makedonii, včetně jmenování tzv. civilních agentů, poradců, které by daly Rusko a Rakousko-Uhersko k dispozici Hilmímu pašovi. Ostatní velmoci byly vyzvány ke spolupráci při realizaci programu reforem. V tomto momentě se projevily podstatné názorové rozdíly. Zatímco například Britové navrhovali a posléze se pokoušeli prosadit co nejširší reformy, včetně autonomie pro Makedonii, Němci, ve snaze chránit své zájmy a pozici v Turecku, vytrvale podporovali odpor sultána proti návrhům. Případná realizace reforem byla samozřejmě i záležitostí ekonomickou a otázka financování se na dlouhou dobu stala předmětem sporů velmocí i tématem vleklých a obtížných jednání s Turky. Sultán totiž hodlal získat potřebné finanční prostředky zvýšením cel o 3 %, což narazilo především na odpor Britů, neboť by takto byly poškozeny jejich obchodní zájmy. Londýn podmiňoval svůj souhlas zpřísněním kontroly tureckých financí. Jelikož byl postoj Vídně a Berlína k otázce reforem v Makedonii místy dosti odlišný, stal se tento problém na jistou dobu také důležitým faktorem ovlivňujícím vztah centrálních mocností.

Mikuláš II. a František Josef I. na vyjížďce během rusko-rakouských jednání ve štýrském Mürzstegu.

Pokud šlo o plánovaná opatření v Makedonii, klíčový význam byl přikládán reformě soudního systému. Jasný požadavek v tomto ohledu byl již zakotven ve čtvrtém bodu mürzstegského programu, kde se signatáři shodli na tom, že je třeba „požadovat reorganizaci správních a soudních institucí“.168

Z iniciativy Lamsdorffovy probíhala od počátku roku 1906 diskuse Vídně a Petrohradu o tomto problému. Revolucí a porážkou ve válce s Japonskem však bylo Rusko oslabeno natolik, že v „roce 1906 nebylo schopno se komukoli postavit a Stolypinův požadavek na 20 let míru, aby bylo možno doma rozdrtit revoluci, získal na ministerstvu zahraničí platnost zákona. Nebylo možno uvažovat o nějaké konfrontaci s centrálními mocnostmi nebo o ukončení dohody s Rakouskem, jak požadovali nacionalisté“.169

Hrabě Vladimír Nikolajevič Lamsdorff, ruský ministr zahraničí 1900–1906.

Oslabení Ruska bylo jedním z důvodů, proč se až do podzimu 1906 v záležitosti reforem neprojevil žádný podstatnější pokrok. Obrat znamenala teprve turecká nóta z 9. listopadu 1906,170 jíž Vysoká Porta akceptovala podmínky pro zvýšení cel, na nichž se po komplikovaném jednání dohodly velmoci. Tato skutečnost umožnila uvolnění prostředků pro realizaci reforem. Když se počátkem listopadu 1906 přijel Aehrenthal rozloučit do Petrohradu, přesvědčoval jej Izvolskij o nezbytnosti rozšířit reformní program pro Makedonii. Rakouský ministr však přinejmenším ze dvou důvodů nehodlal překročit rámec mürzstegské dohody. Neměl v úmyslu stupňováním požadavků vyjít vstříc britské představě o povaze reforem a současně nechtěl jednat v rozporu se zájmem německého spojence, který odmítal ve věci soudní reformy v Makedonii vykonávat nátlak na sultána. Během návštěvy Berlína v půli listopadu 1906 dal Aehrenthal při jednáních s Bülowem a Tschirschkym zřetelně najevo, že rakouská spolupráce s Ruskem v makedonské záležitosti má své limity a projevil ochotu zmírnit tempo v prosazování reforem.171 Krátce po návratu do Vídně dokonce v rozhovoru s německým velvyslancem Wedelem doporučoval eliminovat tlak Británie a Itálie v záležitosti reformního programu tak, že by německý velvyslanec v Konstantinopoli Marschall „přiměl velkého vezíra, aby Hilmí paša vystoupil z vlastní iniciativy s návrhem na zlepšení makedonské justice“.172 Něco podobného však Marschall pokud možno nehodlal vůbec učinit. Byl odpůrcem vyvíjení tlaku na Turky a stavěl se proti návrhu justiční reformy, neboť zastával názor, že „mocnosti by mohly pouze zničit existující soudnictví, aniž by je nahradily něčím alespoň trochu použitelným“.173 Pro celou věc bylo jistě podstatné, že i nový rakousko-uherský velvyslanec v Konstantinopoli markrabě Johann Pallavicini – do úřadu nastoupil 5. listopadu 1906 – hodnotil projekt soudní reformy velmi skepticky. Ostatně i ruský velvyslanec Zinověv připouštěl, že úspěchu může být dosaženo jen za spolupráce všech velmocí a pro tuto je zapotřebí získat především Německo.

Zatímco v Konstantinopoli projednávali velvyslanci Ruska a Rakousko-Uherska projekt reforem, pokusil se Berlín působit na Aehrenthala, aby dal sultánovi čas tím, že nebude znovu vyvíjet tlak v tomto směru.174 Izvolskému šlo o spolupráci s Francií a Británií, proto usiloval o to, aby se do prosazování reformního programu zapojily všechny velmoci. Chápal však také dobře, jak důležité je stanovisko Německa v této věci, neboť jeho pozice v Konstantinopoli byla v této době vskutku výjimečnou. Sultán podle vyjádření rakousko-uherského velvyslance považoval Německo „za jedinou mocnost, která si přeje udržení Turecka bez postranních myšlenek a neobtěžuje ho reformami“, a postavení německého velvyslance bylo údajně „tak mimořádné, jakého se nikdy žádnému velvyslanci nepodařilo dosáhnout“.175

V únoru 1907 se velvyslanci Pallavicini a Zinověv shodli na návrhu, aby kontrola soudnictví v Makedonii byla podřízena Finanční komisi, v níž byly zastoupeny všechny velmoci.176 Turci obratem protestovali proti myšlence, že by měla turecká justice být pod kontrolou mezinárodní komise. Za této situace se pokusil britský velvyslanec sir Nicholas OʼConor převzít iniciativu při prosazování justiční reformy a snažil se v tomto směru ovlivnit i ruského tituláře. Pallavicini spatřoval nejúčinnější nástroj proti britskému tlaku „v nejužším postupu s Německem za předpokladu udržení našeho současného vztahu k Rusku“.177 Aehrenthal šel ve svých úvahách ještě dále. Dospěl k závěru, že by se Rakousko-Uhersko a Rusko měly společně pokusit získat Německo a Francii pro svou koncepci reforem v Makedonii. Takto by vzniklo seskupení mocností nakloněné umírněnému, možno říci „konzervativnímu“ řešení, a vznikla by účinná protiváha tlaku Británie a Itálie, které prosazovaly radikálnější postup. Někteří historikové celou záležitost chápou nikoli jen jako účelový záměr v souvislosti s makedonskými problémy, ale charakterizují úsilí rakousko-uherského ministra zahraničí z jara 1907 jako „pokus zformovat seskupení, založené na oživení starého Spolku tří císařů, rozšířeného zahrnutím Francie, které by mohlo Balkán očkovat proti britskému viru“.178

Tvrzení, že na jaře roku 1907 Aehrenthal usiloval o zformování kontinentální ligy proti Británii, je však poněkud diskutabilní, neboť jak vyplývá z korespondence s velvyslanectvím v Londýně, ve Vídni pozorně sledovali velmi nepříznivou reakci na rakouskou iniciativu a nehodlali riskovat zhoršení vztahu k Británii za únosnou mez. Obvykle se uvádí, že celá záležitost ztroskotala v důsledku indiskrece Francouzů, kteří o rakouském úsilí informovali Londýn.179 To byla nepochybně bezprostřední příčina. Na druhé straně je pozoruhodné, že daleko méně je zvažováno působení dlouhodobých, tradičních faktorů. Jinými slovy, v dané souvislosti je třeba si položit otázku, zda vůbec mohlo mít Aehrenthalovo úsilí reálnou naději na úspěch s ohledem na trvalý charakter německo-francouzského antagonismu i na Izvolského záměr zlepšit vztahy Ruska k Velké Británii.

Podle vyjádření velvyslance v Petrohradu Berchtolda se ruský ministr zahraničí „nestavěl bez sympatií vůči projektu důvěrného společného postupu rakousko-uherského a ruského zástupce v Konstantinopoli s jejich německým a francouzským kolegou“.180 Rusové nebyli proti myšlence širší spolupráce, ale upozorňovali na to, že „pokus získat francouzskou vládu by mohl za daného stavu věcí narazit na vážné potíže“.181 Když Aehrenthal během návštěvy Berlína na přelomu dubna a května 1907 informoval spojence o svém záměru, přislíbili mu Němci podporu a konstatovali, že „by jen přivítali, kdyby se mu podařilo získat Francii pro rakouskou konzervativní politiku v Konstantinopoli,“182 ale současně vyjádřili pochyby o ochotě Francie spolupracovat.183

Aehrenthal ovšem nechtěl rozvíjet politiku, která by vedla k neúnosnému odcizení ve vztahu k Velké Británii v situaci, kdy Turci oficiálně protestovali ve Vídni i v Berlíně proti předpokládanému cizímu dozoru nad realizací reformy soudnictví v Makedonii. Německý Zahraniční úřad odpověděl na turecký protest v tom smyslu, že Vysoká Porta nedbala německých doporučení, aby sama začala provádět reformy a eliminovala aktivitu velmocí, tudíž vznikla situace, kdy Německo nemůže poskytnout Turecku efektivní pomoc. Turky tato odpověď pochopitelně neuspokojila, proto byl sultánův velvyslanec v Berlíně pověřen, aby požádal císaře Viléma II. o prostředkování. Kromě toho turecký chargé dʼaffaires Ihsan bej navštívil Zahraniční úřad, aby zastupujícího státního sekretáře Pourtalèse „jemně“ upozornil na německé zájmy v Turecku.184 Poté začali Němci manévrovat, přislíbili přijetí čtrnácti tureckých důstojníků do pruské armády a Kiderlen-Wächter, zastupující velvyslance v Konstantinopoli, byl pověřen vypracováním nové, uspokojivější odpovědi Turkům. Navrhl, aby se německá vláda zavázala nepodílet se na žádných krocích, které by mohly ohrozit suverenitu sultána, a ve věci makedonských reforem nepodpořit nic, co by pro Turecko znamenalo materiální škodu nebo pokoření. Na druhé straně však kancléř Bülow během setkání císaře Viléma II. s Mikulášem II. ve Swinemünde (3.– 6. srpna 1907) ujistil Izvolského, že Německo podpoří v Turecku každou akci, na níž se shodnou Rusko a Rakousko-Uhersko a osobním dopisem o tomto informoval Aehrenthala.185 Rakouský ministr byl s průběhem jednání zjevně uspokojen a v telegramu velvyslanci Szögyénymu do Berlína konstatoval, že „výsledek tohoto jednání […] odpovídá […] zcela cílům, které sleduje vídeňský kabinet“.186

Mikuláš II. a Vilém II. během setkání ve Swinemünde v srpnu 1907.

Obava o pozici v Konstantinopoli sice Němce přiměla vyjít vstříc turecké žádosti o prostředkování, ale němečtí velvyslanci ve Vídni a Petrohradě byli instruováni,187 aby v této věci postupovali s největší opatrností, jinak, jak konstatoval kancléř Bülow, „by se mohlo stát, že se Rusko a Rakousko spojí v Orientě proti nám s Anglií, Francií a Itálií“.188 Němečtí diplomaté proto dostali pokyn, aby dali ve Vídni i Petrohradu jasně na srozuměnou, že „německá vláda bude stejně jako dříve podporovat všechna opatření, na nichž se v Orientu dohodnou Rakousko-Uhersko a Rusko. Německo proto nebude v souvislosti s projektem justičních reforem dělat žádné potíže“.189 Navzdory velmi umírněnému tónu německé demarše byl Aehrenthal jejím obsahem znepokojen a konstatoval, že je v rozporu s Bülovovým prohlášením ze Swinemünde. Rozladil ho i postoj německého tisku, který zaujímal kritické stanovisko vůči jeho politice v záležitosti makedonských reforem. Ministr sice formálně vyjádřil souhlas s ideou, že by Turci sami měli rozvinout iniciativu ve věci justiční reformy,190 ale bylo zřejmé, že není příliš ochoten rezignovat na vlastní projekt reformy ve prospěch tureckých návrhů.191

Němci obratem využili v Konstantinopoli situaci, vzniklou po předání demarše v Petrohradě a Vídni. „Sultán mi sdělil, že považuje naši demarši ohledně soudní reformy v Makedonii za velkou přátelskou službu,“ telegrafoval do Berlína Kiderlen-Wächter.192 Výrazem ocenění německého postoje pak byl sultánův souhlas k udělení koncese na budování zavlažovacího systému u Konye Němcům. Turci, povzbuzeni podporou Berlína, začali lavírovat. Dne 15. září 1907, necelý týden před plánovaným zahájením velvyslanecké konference v Konstantinopoli, předalo turecké ministerstvo zahraničí ruskému velvyslanci Zinověvovi jako doyenu diplomatického sboru vlastní návrh reformního programu, což v podstatě korespondovalo s předchozími německými doporučeními Turkům. Tento vývoj však neodpovídal zájmu Rakousko-Uherska, neboť velvyslanecká konference musela projednávat oba návrhy – rakousko-ruský i turecký – a v důsledku soustředěného Kiderlenova tlaku nakonec, byť s dílčími výhradami, doporučila svým vládám podpořit turecký projekt. Německé diplomatické úsilí v Konstantinopoli bylo z velké části podřízeno ekonomickým cílům, v této souvislosti působil návrh makedonských reforem rušivě, navíc německý velvyslanec Marschall byl rozhodně proti jakémukoli tlaku na Turky, neboť měl, jak již bylo řečeno, o smyslu reformy soudnictví vážné pochybnosti.

Aehrenthal se snažil přimět Bülowa k podpoře rakousko-ruského návrhu, aby nebyl proces reforem ohrožen. V berlínském Zahraničním úřadě v této souvislosti vzniklo memorandum, objasňující německý postoj ve věci justiční reformy, s nímž měl rakousko-uherského ministra zahraničí seznámit nově jmenovaný německý velvyslanec ve Vídni, bývalý státní sekretář Tschirschky. Dokument zdůrazňoval, že Německo neusiluje v Konstantinopoli o nějaké zvláštní výhody a privilegia a vyjadřoval názor, že „je v zájmu konzervativních mocností a zvláště Rakouska, aby Turecko nebylo příliš oslabeno“.193 Aehrenthal byl přesvědčen, že Německo nakonec přijme britský návrh na přímé jmenování soudních inspektorů Finanční komisí složenou ze zástupců velmocí, který na velvyslanecké konferenci přijal i reprezentant Ruska. Vůči Berlínu se rakousko-uherský ministr zahraničí choval bezesporu loajálně. Odmítl Izvolského doporučení společného tlaku na Německo, stejně jako neakceptoval britský návrh předložení kolektivní demarše velmocí v Berlíně. Nakonec po opakovaných jednáních velvyslance Szögyényho s kancléřem Bülowem a paralelním úsilí ruské diplomacie Němci akceptovali návrh jmenování soudních inspektorů.194

V Berlíně obecně převládala shoda v názoru, že politika v Turecku musí především odpovídat německým ekonomickým zájmům a neměla by ohrozit postavení, které Němci v Konstantinopoli získali. Případná podpora rakousko-uherského spojence ve věci makedonských reforem však mohla místy tento koncept ohrozit, neboť Vídeň se stále snažila udržovat spolupráci s Ruskem, což někdy přinášelo riziko ústupků především Velké Británii. Proto se, pokud šlo o stanoviska špiček německé diplomacie, projevovaly občas podstatné názorové rozdíly. Kancléř Bülow nejednou projevil pochopení pro skutečnost, že se „Rakousko-Uhersko a Rusko v otázce justiční reformy nacházejí v obtížné pozici“ a ujišťoval Vídeň, že „Německo bude, stejně jako dříve, v tomto ohledu rozvíjet v Konstantinopoli politiku zcela loajální vůči dohodovým mocnostem [těmi jsou v tomto případě míněny Rusko a Rakousko-Uhersko, které podepsaly mürzstegskou dohodou, odtud termín „dohodové mocnosti“ – pozn. autora]“.195 Naproti tomu například velvyslanec v Konstantinopoli Marschall byl zřejmě nejrozhodnějším odpůrcem jakéhokoli tlaku na Turecko, byť by to vyžadovala spolupráce s rakousko-uherským spojencem. Velvyslanec také svá stanoviska vcelku jasně prezentoval během návštěvy Vídně v půli prosince 1907.196 Tehdy opět jednoznačně a ostře kritizoval projekt reformy soudnictví, který považoval za nevhodný jak z hlediska mezinárodněpolitického, tak čistě právního. Vyjádřil názor, že sultán reformu prostě nepřijme a tím se zainteresované mocnosti dostanou do prekérní situace. Buď budou muset rezignovat, nebo sáhnou k násilným donucovacím opatřením, která „by mohla vyvolat nebezpečí požáru na Balkáně, jemuž je nutné se v každém případě vyhnout, neboť by za těchto okolností velmoci mohly ztratit kontrolu balkánských národů“.197 Německý velvyslanec navzdory slibům daným ve Vídni Aehrenthalovi usiloval o co nejrychlejší stažení projektu reformy a netajil se s tímto záměrem před kolegy z diplomatického sboru v Konstantinopoli, což vyvolávalo nepříznivou odezvu na rakouské straně.198

Zdá se, že právě v této době se začaly v působení rakousko-ruské dohody o Balkánu objevovat první vážné trhliny. „Ministr mne […] s plnou otevřeností informoval, že nemá žádné pochyby o tom, že Rusko je rozhodnuto rozvíjet na Blízkém východě aktivnější politiku a provést své dlouhodobé plány,“199 napsal Marschall Bülowovi. Aehrenthal i Marschall v této době již věděli, že se Rusko chystá v nejbližší době usilovat o takovou změnu statu Úžin, aby jimi mohly ruské válečné lodi kdykoli proplouvat do Středozemního moře a naopak, Černé moře by pro válečná plavidla ostatních velmocí zůstalo uzavřeným. Izvolskij seznámil Bülowa s tímto záměrem v průběhu jednání ve Swinemünde, také Aehrenthal během rozhovorů s ruským ministrem v září pochopil, že „Rusko ztrátou […] Port Arthuru přišlo o přístup k východním mořím. Těžiště námořního vojenského a mocenského postavení Ruska je nyní na Černém moři, proto musí usilovat o přístup do Středozemního moře“.200 Vídeň, vázaná mürzstegskou dohodou, zatím neuvažovala o změně kursu, který by znamenal konec společného postupu s Petrohradem, ale na druhé straně byla vážně znepokojena představou, že by se Rusko kvůli změně statu Úžin uchýlilo do té míry ke spolupráci s Británií, popřípadě Francií a Itálií, že by mohlo dojít k ohrožení samotných základů postavení Rakousko-Uherska ve sféře Východní otázky. Marschall projevil pochopení pro uvedené obavy, ujistil rakousko-uherského ministra zahraničí pevností spojeneckého svazku a doporučoval mu nepřeceňovat význam rusko-britské dohody z léta 1907. Za svou osobu pak slíbil případné výhrady vůči justiční reformě konzultovat s rakousko-uherským kolegou v Konstantinopoli. Po příjezdu do Turecka německý velvyslanec skutečně začal plnit svůj slib ohledně spolupráce. Opakovaně ujistil Pallaviciniho, že učiní vše, aby podpořil jeho úsilí ve věci reforem, při jednání s velkým vezírem doporučoval Turkům vyjít vstříc požadavkům Rakousko-Uherska. Z hlediska zájmu Vídně nepochybně velký problém představoval pohled rakousko-uherského velvyslance na celou záležitost. Pallavicini totiž měl od samého počátku o reformě soudnictví v Makedonii vážné pochyby a na konci roku 1907 dospěl k závěru, že se situace v makedonských vilájetech od zahájení reforem nezlepšila a reforma sama o sobě nepovede k zastavení ozbrojených bojů jednotlivých národních skupin.201 Velvyslanec soudil, že monarchie svým postupem v Konstantinopoli příliš nezískala a opakovaně s celkem neskrývaným obdivem pozitivně hodnotil politiku Německa, které „dosáhlo v hospodářském ohledu mnohem více a jeho politický vliv v Konstantinopoli je nepochybně největší“, a kladl si otázku, „zda není německá metoda praktičtější“.202

Konstantinopol.

Velvyslancovy podněty však nenalézaly příliš sluchu ve Vídni, kde soudili, že není možné německý postup jednoduše napodobovat, tím méně lze získat pozici obdobnou té, jíž nabyli Němci. Po Bülowově řeči na Říšském sněmu 29. listopadu 1907, v níž kancléř mimo jiné hovořil o makedonském problému a přislíbil Vídni a Petrohradu podporu, doufala rakouská diplomacie v účinnější spolupráci s Německem, ale opět, jako již několikrát, se v tomto ohledu projevily zřetelné limity. Když Turecko nótou z 3. ledna 1908 odmítlo prodloužit mandát velvyslanecké konferenci k projednávání reformního programu a požadovalo přechod reformních orgánů do tureckých služeb, kritizoval Marschall, navzdory prosincovému slibu Aehrenthalovi, opět velmi ostře projekt reformy. Po této kolizi snad nejzřetelněji formuloval německé stanovisko k záležitosti císař Vilém II. v rozhovoru s rakousko-uherským velvyslancem Szögyénym 18. ledna 1908. Jako přijatelné východisko ze situace chápal odložení reforem, za ještě lepší považoval nechat celou věc prostě padnout.203 Císař, zdá se, nespoléhal na Szögyényho vliv na Ballhausplatzu, proto se téhož dne, kdy s ním jednal, obrátil dopisem na arcivévodu Františka Ferdinanda dʼEste. Připomněl následníkovi, že se na jarním setkání shodli v názoru, že cílem nejvyšší důležitosti je udržet a posílit autoritu sultána, a vyjádřil přesvědčení, že „každá reforma – která de facto znamenala hlavně zhoršení – měla za následek nové výbuchy nenávisti, vraždy a drancování“ a „požadavek justiční reformy je přímým útokem na suverénní práva sultána“. Dále v podstatě opakoval Marschallovu myšlenku o možnostech velmocí v záležitostech makedonské reformy – jestliže sultán odmítne, čeká je „buď kolosální blamáž, nebo všeobecná katastrofa“. Proto instruoval německého velvyslance v Konstantinopoli, aby „se akcí kolem justiční reformy neúčastnil“, a rozhodl se „učinit vše, aby podpořil a posílil autoritu sultána“. V závěru pak vyslovil mínění, že „je v životním zájmu Rakouska […] odklonit se od reformy a postavit se za sultána“, a navrhl, aby habsburská monarchie jako jeden z iniciátorů reforem v Makedonii doporučila odklad realizace reforem s tím, že je ještě třeba celou záležitost zvážit. Toto podle něj bylo „východisko, které by se nedotklo prestiže velmocí a uchovalo mír v Evropě“.204

Arcivévoda František Ferdinand d‘Este.

Szögyény byl z „naprosto bezpečného zdroje“ informován o obsahu císařova dopisu a urychleně informoval Aehrenthala.205 Ministr zahraničí obratem telegraficky doporučil následníku trůnu – dlel ve Sv. Mořici –, aby zachoval v odpovědi na dopis německého císaře maximální opatrnost.206 František Ferdinand označil dopis Viléma II. za „velmi zajímavý“, prohlásil, že se v mnoha názorech shoduje s německým císařem, a požádal ministra, aby k němu vyslal někoho ze svých lidí ke konzultaci některých partií dopisu.207 Toto Aehrenthal odmítl, neboť soudil, že v navrhované roli by mohl působit pouze on sám, což nehodlal. Když požádal následníka trůnu o pokyn, jakým způsobem má o dopisu informovat císaře Františka Josefa I., arcivévoda prohlásil, že se jedná o dopis „čistě soukromého charakteru“, a tudíž nepovažuje za nutné informovat panovníka.208 Za těchto okolností se minul účinkem záměr německého císaře ovlivnit prostřednictvím následníka trůnu rakouskou politiku.

Císař František Josef I. a následník trůnu František Ferdinand d’Este během vojenských manévrů v roce 1910.

Na počátku roku 1908 Vídeň sice ještě nehodlala vyhovět německému přání, aby souhlasila s odložením projektu makedonské reformy „na neurčito“, ale na druhé straně velmi potřebovala podporu Berlína na mezinárodní scéně s ohledem na Aehrenthalův záměr vystoupit s ambiciosním plánem železniční výstavby na Balkáně.209 Rozhodnutím Berlínského kongresu v roce 1878 získalo Rakousko-Uhersko právo okupovat Bosnu, Hercegovinu a Novopazarský sandžak, tureckou enklávu oddělující Srbsko od Černé Hory. Na základě článku XXV. Berlínské smlouvy mohlo na tomto území „udržovat posádky a mít v držbě vojenské a obchodní komunikace“,210 což bylo explikováno i jako právo budovat železniční trati. Dlouhá léta nebyl problém aktuální. Turci dostavěli železniční trať do Mitrovice na jižní hranici sandžaku až na přelomu století, stavba rakouské dráhy do Uvace na hranici Bosny a sandžaku byla dokončena v roce 1905. Teprve v tomto okamžiku nabylo propojení železniční sítě Bosny s tureckými drahami, tedy vybudování spojnice Uvac–Mitrovica, klíčového významu pro rakousko-uherské politické i ekonomické zájmy na Balkáně. Monarchie by takto získala přímé spojení s Konstantinopolí – doposud část železniční trati do turecké metropole vedla přes srbské území. Došlo by k napojení na řecký železniční systém. Vybudování této poměrně krátké spojnice by nepochybně podstatně přispělo k celkovému posílení rakouské pozice na Balkáně. Projekt stavby měl i podporu vojenských špiček, zejména šéfa generálního štábu Conrada von Hötzendorf.211 Navíc by Rakousko-Uhersko takto učinilo rozhodující protitah vůči srbské dlouholeté snaze získat finanční prostředky a podporu velmocí pro vybudování železniční spojnice od Dunaje k Jadranu (někdy se hovoří o projektu tzv. Jadranské nebo Transversální dráhy),212 která měla podle představ Bělehradu přispět k vyvázání Srbska z ekonomické závislosti na Rakousko-Uhersku.

Aehrenthal získal předběžný německý příslib podpory pro získání koncese na stavbu Sandžacké dráhy již během návštěvy Berlína v květnu 1907.213 „Slíbili jsme rakouskému ministru […] podpořit jeho železniční projekt, jestliže bude uskutečněn se souhlasem sultána, proti jehož vůli bychom s ohledem na naše zvláštní zájmy v Konstantinopoli nemohli nic podniknout,“214 uvedl v zápisu z jednání s Aehrenthalem státní sekretář Tschirschky. Červencové zasedání ministerské konference ve Vídni dospělo k závěru, že monarchie musí „s veškerým důrazem podniknout v Konstantinopoli potřebné kroky k získání této železniční koncese“.215 Velvyslanec Pallavicini však dostal potřebné pokyny teprve v říjnu, kdy byla úspěšně uzavřena jednání o finančním a ekonomickém vyrovnání mezi oběma částmi monarchie na další desetiletí a bylo možné reálně zvažovat finanční stránku projektu. Rakousko-uherský velvyslanec měl ve vhodném okamžiku po konzultaci s Vídní požádat sultána o povolení provádět průzkum terénu a vytyčovací práce na předpokládané trase železnice mezi Uvacem a Mitrovicí.

Během zastávky německého velvyslance v Konstantinopoli Marschalla ve Vídni v půli prosince 1907 Aehrenthal opakoval žádost o podporu Berlína ve věci dráhy.216 Krátce nato, 23. prosince 1907, požádal Pallavicini sultána o potřebný souhlas. Pokud jde o německou podporu rakouské žádosti, informace velvyslanců centrálních mocností v Konstantinopoli si odporují. Aehrenthal na počátku zřejmě nepočítal s okamžitou součinností s Němci. Přesto již 30. prosince Pallavicini zřejmě požádal Marschalla o pomoc, což tento okamžitě telegrafoval do Berlína a vyžádal si příslušné instrukce.217 „Srozuměn s opatrnou podporou rakousko-uherského postupu v železniční otázce,“ obratem lakonicky informoval státní tajemník Schoen velvyslance.218 Pallavicini však 2. ledna 1908 telegrafoval do Vídně, že pouze důvěrně informoval Marschalla o předání demarše sultánovi.219 V tomto případě mluví fakta ve prospěch výpovědi německého velvyslance. Pallavicini byl totiž nepochybně informován o opakovaných Aehrenthalových žádostech ohledně německé podpory, znal obsah Marschallových jednání s Aehrenthalem v prosinci 1907 a v podstatě jednal v souladu s ministrovými záměry. Je nelogické a nepravděpodobné, že by Marschall ohledně Pallaviciniho prosby nemluvil pravdu a ještě si k tomu vyžádal instrukce. Ostatně krátce poté označil rakousko-uherský velvyslanec Marschallovu podporu za „velmi cennou“.220 V každém případě o této zápletce Aehrenthal nevěděl, když 31. prosince 1907 instruoval velvyslance v Berlíně, Římě a Petrohradě, aby seznámili zdejší vlády s obsahem demarše, již předal Pallavicini sultánovi. Kromě toho bylo jejich úkolem vysvětlit, že plánovaná rakouská železniční výstavba sleduje výhradně ekonomické cíle. Při této příležitosti měl Szögyény opět požádat o německou pomoc.221

Alois Lexa von Aehrenthal, rakousko-uherský ministr zahraničí v letech 1906–1912.

Klíčový význam v celé záležitosti měla proslulá Aehrenthalova řeč k otázkám zahraniční politiky přednesená v uherské delegaci 27. ledna 1908. Ministrovým hlavním cílem bylo přesvědčit o pozitivních výhledech monarchie, která se na Balkáně měla soustředit především na ekonomické cíle. Pod tímto zorným úhlem také poprvé veřejně prezentoval otázku stavby Sandžacké dráhy. Podle jeho slov „by tímto způsobem bylo zajištěno přímé spojení Vídeň – Budapešť – Sarajevo – Atény – Pireus. Byla by to nejkratší trasa ze střední Evropy do Egypta a Indie“222 a bylo naprosto nezbytné, aby se Rakousko-Uhersko „podílelo na ohromné výměně zboží mezi Okcidentem a Orientem přes Konstantinopol a Úžiny“.223 V domácím prostředí bylo ministrovo exposé přijato pozitivně, podle hlášení britského velvyslance „projevovali politikové a tisk ve Vídni i v Budapešti příznivý postoj vůči nové Aehrenthalově železniční politice“.224 O to nepříznivější dojem vyvolal projev na mezinárodní scéně. Tři dny po ministrově vystoupení telegrafoval Marschall do Berlína: „Aehrenthalova řeč v delegaci učinila na Portu ten nejtrapnější dojem a nepochybuji, že v paláci bude přijata stejně.“225 Účinku, jaký měla řeč na některé z velmocí, jistě rakousko-uherský ministr dosáhnout nechtěl. Rusové již dříve projevovali značnou nedůvěru vůči jeho tvrzení, že dráha je výhradně ekonomickou záležitostí a případná stavba by neznamenala porušení dohod o zachování statu quo, který byl v této souvislosti Vídní explikován pouze jako otázka politická. Ministrova řeč vyvolala „bouři hněvu v ruském tisku i dumě“,226 nepříznivou reakci Petrohradu uvítali především Britové, neboť pochopili, že se éra rakousko-ruské spolupráce na Balkáně přiblížila ke konci. „Prokazatelně začíná boj mezi Rakouskem a Ruskem na Balkáně, nebudeme obtěžováni Ruskem v Asii,“ konstatoval s uspokojením ve zprávě ministru zahraničí Greyovi britský velvyslanec v Petrohradě Nicolson.227

Již 29. ledna 1908 vyslovila ministerská rada v Konstantinopoli souhlas s vypracováním předběžné studie stavby dráhy Uvac–Mitrovica s tím, že formálně půjde o tureckou záležitost, realizací ale měli být pověřeni experti rakouské Společnosti orientálních drah.228 V pátek 31. ledna informoval sultán rakousko-uherského velvyslance, že je připraveno iradé potvrzující rozhodnutí vlády.229 Rakouský postup vyvolal nepříznivou reakci především v Petrohradě. V rozhovoru s velvyslancem Berchtoldem 29. ledna ruský ministr zahraničí Izvolskij vyjádřil politování a znepokojení v souvislosti s Aehrenthalovým vystoupením v uherské delegaci. Poukázal na rozhořčenou reakci ruského tisku, konstatoval, že záležitost může vyvolat neklid na Balkáně a on sám se ocitá v nevděčné roli obhájce obecně nepopulární spolupráce s Rakousko-Uherskem. Berchtold pochopil, že věc détente s Ruskem ohledně balkánských záležitostí je vážně ohrožena, proto považoval za svou povinnost varovat Aehrenthala a vyjádřil názor, že v případě konfliktu Petrohrad pravděpodobně neponechá balkánské státy na holičkách.230 Průběh a výsledky ministerské konference v Petrohradě 3. února prokázaly oprávněnost velvyslancových obav.231 Během jednání byla ostře kritizována předchozí Lamsdorffova umírněná politika na Balkáně a spolupráce s Rakousko-Uherskem, Izvolskij prezentoval jako nový základ zahraniční orientace spolupráci s Británií a rakouský plán stavby Sandžacké dráhy otevřeně označil za „nejvážnější ohrožení zájmů Ruska“.232 Premiér i ministr financí však s ohledem na doposud nestabilizovanou vnitřní situaci odmítli takovou zahraniční politiku, která by mohla vyústit v ozbrojený konflikt. Stolypin konstatoval, že agresivní a dobrodružná zahraniční politika by mohla opět vést k revoluci a ohrozit dynastii, pro daný moment vyloučil možnost realizovat jiný než umírněný a defenzivní postup.233 Vcelku lze souhlasit s názorem, že ruská ministerská konference 3. února byla do značné míry porážkou koncepce Izvolského. Ministr totiž předpokládal, že Rusko si zlepšením vztahu k Británii, Japonsku a Německu natolik uvolní ruce, že bude moci přikročit k podstatně aktivnější politice ve sféře Východní otázky, zvláště na Balkáně. Vojenská slabost, ekonomické a vnitropolitické problémy však zatím v tomto ohledu představovaly nepřekonatelnou překážku.

Sir Arthur Nicolson, 1. baron Carnock, britský velvyslanec v Rusku v letech 1906–1910.

V podstatě náhoda přispěla k tomu, že došlo ke sblížení Ruska a Velké Británie na základě společné reakce na postup Vídně. Dne 4. února 1908 bylo zveřejněno iradé, oznamující schválení projektu Sandžacké dráhy. Den nato konference velvyslanců v Konstantinopoli, zřetelně ovlivněná argumentací Marschalla,234 odmítla turecké vládě předložit nótu s plánem reformy makedonského soudnictví a místo toho doporučila kompromis, který by de facto předal kontrolu provádění reformy do tureckých rukou. Ačkoli to neodpovídalo skutečnosti, Britové i Rusové v podstatě obvinili Rakousko-Uhersko, že v zájmu svého železničního projektu sabotuje úsilí ve věci reforem.235 Z korespondence velvyslanců v turecké metropoli však vcelku zřetelně vyplývá, že pro toto obvinění neexistoval důvod. Ostatně Pallavicini byl z Vídně instruován, aby nótu podpořil a dal najevo, že Rakousko-Uhersko podporuje věc reforem jako dříve. Toto úsilí však nepřineslo očekávané výsledky, neboť Rusové byli přesvědčeni, že projekt dráhy znamená změnu statu quo, což je v rozporu s rakousko-ruskými dohodami z let 1897 a 1903. Proto také Aehrenthalovo úsilí uklidnit Petrohrad neuspělo a Izvolskij obžalovával Vídeň z tajných dohod s Turky. Situaci ještě jitřily opakované zprávy ruského tisku, že Rakušané usilují o monopol v oblasti železničních koncesí na Balkáně.

V tomto momentě se projevily dosti podstatné rozdíly v pohledech britské a ruské diplomacie.236 V Londýně chápali Rakousko-Uhersko jako satelit Německa v mezinárodní politice, a tudíž odpovědnost za přijetí projektu Sandžacké dráhy Turky i praktické ztroskotání plánu makedonské reformy jednoznačně připisovali Berlínu a zaujali odpovídající stanovisko. Britský tisk ostře kritizoval rakousko-uherskou iniciativu, odmítavé stanovisko Greye bylo především ovlivněno ministrovou představou, že Vídeň kvůli koncesi hodlá obětovat makedonské reformy.

Také v Petrohradě sdíleli názor o podstatném dílu odpovědnosti Německa v uvedeném ohledu, ale na druhé straně se Izvolskij snažil vyhnout neuváženým krokům, které by znamenaly nějaké podstatnější zhoršení vztahů s Berlínem. Navzdory rozhořčeným útokům ruského tisku proti Německu^237 nebyl Izvolskij nakloněn nějaké zásadní změně politiky a opakovaně ujišťoval Berlín o tom, že krize kvůli projektu Sandžacké dráhy v žádném případě nezměnila vztahy obou velmocí. V tomto opatrném kursu byl plně podporován jak carem, tak premiérem Stolypinem. Nesporným projevem ústupnosti carova ministra bylo komuniké zveřejněné v oficiózním listu Rossija 19. února 1908,238 v němž bylo sice konstatováno, že projekt dráhy komplikuje vývoj v otázce makedonských reforem, ale na druhé straně bylo přiznáno, že právo Rakousko-Uherska vybudovat železnici v sandžaku vyplývá z mezinárodních smluv. Z ruské strany tehdy došlo k popření názoru, že by habsburská monarchie porušila někdejší dohody s Ruskem o Balkánu a v aide-mémoire ze 27. dubna 1908 Petrohrad sliboval „loajálně se zdržet jakékoli obstrukce rakousko-uherského projektu“.239

Stanovisko Francie k otázce Sandžacké dráhy bylo zpočátku kupodivu příznivé. Ministr zahraničí Pichon v rozhovoru s velvyslancem Khevenhüllerem vyjádřil podporu rakousko-uherskému požadavku a slíbil instruovat francouzského velvyslance v Konstantinopoli Croziera, aby podpořil Pallaviciniho úsilí. Avšak kampaň pařížského tisku i odmítavý postoj ruského spojence přiměly Pichona ke změně stanoviska, v důsledku toho pak francouzská diplomacie rakousko-uherskému požadavku původně avizovanou podporu neposkytla.

Pokud šlo o postoj partnerů z Trojspolku, v Itálii politikové, veřejnost i tisk projevili vůči aspiracím Vídně překvapivé porozumění a záležitost byla posuzována vcelku bez vzrušení.240 V tomto ohledu se nesporně pozitivně projevily důsledky Aehrenthalovy předchozí intenzivní snahy zlepšit vztahy s Římem. Němci pak poskytli Rakousko-Uhersku rozhodnou podporu do té míry, že to vyvolalo ostrou kritiku jejich postoje z ruské strany. Ruský velvyslanec v Berlíně hrabě Osten-Sacken při jednání se státním tajemníkem Schoenem 11. února 1908 vyjádřil názor, že Německo stojí za Aehrenthalovým plánem stavby Sandžacké dráhy, který je v rozporu s mürzstegským programem.241 Kancléř Bülow se však chtěl vyhnout zhoršení vztahu s Ruskem, proto o několik dní později instruoval velvyslance v Petrohradě Pourtalèse, aby Rusy ujistil, že „jsme nepodnítili rakousko-uherskou vládu k přijetí projektu Sandžacké dráhy a tento plán dle našeho názoru nezavdává důvod ke zneklidnění“.242 Téhož dne však ubezpečoval osobním dopisem Aehrenthala, že projekt má plnou podporu Německa.243

Zprávy Berchtolda z Petrohradu z konce února 1908 však celkem jednoznačně signalizovaly skutečnost, že „mürzstegská dohoda je s veškerou pravděpodobností definitivně ztracena“,244 a velvyslanec nevkládal příliš velkou naději ani v audienci u cara 27. února 1908. Mikuláš II. sice nepopřel právo Rakousko-Uherska na stavbu Sandžacké dráhy, ale ani slovem se nezmínil o pokračování spolupráce s Vídní.245 Poněkud příznivější výsledek přineslo jednání rakousko-uherského velvyslance s ministrem financí Kokovcovem, ačkoli se Petrohrad samozřejmě cítil poškozen poklesem kursu ruských cenných papírů, který vyvolala krize kolem projektu Sandžacké dráhy. Ministr zahraničí Izvolskij zatím zastával opatrné stanovisko. Ještě 22. února doporučoval před brannou komisí dumy, aby celá záležitost byla posuzována klidně, a vyloučil náhlé formální vypovězení dohody s Rakousko-Uherskem. V následujících týdnech však z Petrohradu přicházely stále častěji informace o růstu britského vlivu na ruskou politiku. Tento problém se také stal jedním z hlavních bodů, které projednávali Bülow s Aehrenthalem za návštěvy německého kancléře ve Vídni koncem března 1908. Navzdory zprávám z ruské metropole se kancléři nezdařilo přimět ministra ke změně kursu. Aehrenthal zatím stále věřil v možnost dalšího fungování dohody s Ruskem ohledně balkánských záležitostí a doufal, že na bázi konzervativně-monarchických principů bude možné nové zlepšení vztahů Vídně a Berlína k Petrohradu. Německý kancléř se ani nepokusil vyvíjet tlak, který by přiměl ministra ke změně uvedeného stanoviska. Během vídeňských jednání se oba státníci shodli na tom, že je třeba instruovat velvyslance v Petrohradě – Berchtolda i Pourtalèse –, aby rozvinuli větší úsilí směřující k vyvážení vlivu britského velvyslance Nicolsona.

Velké exposé, které přednesl ruský ministr zahraničí v dumě 17. dubna 1908, jako by potvrzovalo Aehrenthalovy předpoklady. Izvolskij hovořil o ruské politice na Balkáně a při této příležitosti obhajoval pozitivní výsledky působení rakousko-ruské dohody z roku 1897. Zdůraznil, že Rusko potřebuje v současné situaci především mír, balkánské státy by proto neměly spoléhat na pomoc Petrohradu za všech okolností. Nelze přehlédnout podstatnou skutečnost – ministr načasoval své vystoupení těsně před velikonoční svátky, kdy řada poslanců již odcestovala z Petrohradu, což vytvářelo předpoklad, že eventuální odpor proti jeho závěrům nebude příliš důrazný.246 Ve Vídni přijali stanoviska vyjádřená ruským ministrem pozitivně, ale prakticky obratem byli informováni o podmínce, na niž bylo vázáno další fungování rakousko-ruské dohody o Balkánu. Již následujícího dne po vystoupení v dumě, 18. dubna, sdělil Izvolskij velvyslanci Berchtoldovi, že spolupráce může pokračovat pouze za předpokladu, že Vídeň podpoří v Konstantinopoli projekt Transversální dráhy, která by zajistila Srbsku přímé spojení k Jadranu.247 V této době se německý spojenec – výraznou roli při tom hrál velvyslanec v Konstantinopoli Marschall – snažil přimět Rakousko-Uhersko k definitivnímu opuštění, „mürzstegského“ kursu s cílem dosáhnout těsnější spolupráce centrálních mocností na Balkáně.248 Aehrenthal se však zatím nehodlal vzdát představ o společném postupu s Ruskem. Svědčilo o tom obšírné rakouské aide-mémoire ruské vládě z 1. května 1908.249 V praktické rovině pak ministrův postoj odrážela skutečnost, že na počátku května 1908 rakousko-uherský velvyslanec odevzdal v Konstantinopoli demarši na podporu plánu stavby Transversální dráhy. To však neznamenalo, že by byl projekt na rakouské straně obecně akceptován. Například šéf generálního štábu Conrad se stal jeho velkým odpůrcem, neboť se domníval, že dráha by se mohla stát důležitou zbraní v rukou Italů v zápase o vliv na Balkáně.250

Žádný z obou zmiňovaných železničních projektů se do první světové války nedočkal uskutečnění.251 Je však nesporné, že krize, k níž došlo v prvních měsících roku 1908 v souvislosti s prosazováním rakouského plánu, měla klíčový význam s ohledem na ukončení působnosti rakousko-ruské dohody o Balkánu i na osud makedonských reforem. Historikové se v hodnocení významu krize neshodují. Někteří ji považují za „významnou mezihru, ale žádný bod obratu“,252 jiní za pouhou Aehrenthalovu sondáž skutečného vztahu Ruska k Rakousko- Uhersku,253 další pak v dané souvislosti spatřují úplný konec mürzstegského programu.254 Je pravdou, že v otázce makedonských reforem začal ruský odklon od spolupráce s habsburskou monarchií poměrně krátce po lednovém vystoupení Aehrenthala v uherské delegaci. Již 17. února 1908 informoval Izvolskij britského velvyslance Nicolsona, že si přeje „opustit platformu společné akce s Rakouskem a hodlá se spolehnout […] na ty mocnosti, které si upřímně přejí reformy“.255 Petrohrad se brzy přeorientoval na spolupráci s Brity, „rozhodnutými vzít makedonské reformy do svých rukou a spolupracovat s Ruskem, zatímco Rakousko-Uhersko by se zcela stáhlo z vůdčí pozice, již doposud mělo“.256 Aehrenthala tato situace příliš neznepokojila. Skutečnost, že se Rakousko-Uhersko zbavilo odpovědnosti v obtížně řešitelném problému, mu jistě spíše vyhovovala, přinejmenším s ohledem na to, že Britové znovu přednesli některé radikální požadavky. Na druhé straně sotva lze akceptovat ideu, že krize vyvolaná projektem Sandžacké dráhy znamenala úplný konec mürzstegského systému a „rakousko-ruská dohoda se zhroutila v lednu 1908“.257 Také často zmiňované konstatování britského státního podsekretáře Hardingeho z dubna 1908, že „mürzstegský program je mrtev“,258 bylo poněkud předčasné. Při prosazování makedonských reforem převzala iniciativu jednoznačně Velká Británie podpořená ruskou diplomacií. Avšak oním osudovým zlomem, který způsobil definitivní odcizení Rakousko-Uherska a Ruska a vyvolal osobní averzi mezi ministry zahraničí obou říší, byla až bosenská krize, která propukla na podzim 1908.

Nesporným dokladem sbližování Velké Británie a Ruska byla schůzka Eduarda VII. s carem Mikulášem II. v Revalu 9. a 10. června 1908, k níž dala podnět britská strana.259 Historiografie ji co do významu někdy srovnává s podobnou návštěvou britského krále v Paříži v roce 1903, která urychlila vývoj na cestě k podpisu tzv. srdečné dohody mezi Británií a Francií v roce 1904.260 Navzdory ruskému ujištění, že se jedná pouze o zdvořilostní záležitost, vyvolala návštěva britského panovníka značnou nervozitu v Berlíně,261 kde se dokonce šířily zvěsti o válečné hrozbě a tisk psal o dalším „obkličování“.262 Rakousko-uherský velvyslanec Szögyény v této souvislosti hlásil z Berlína, že se Zahraniční úřad snažil ovlivnit tisk, aby o revalské schůzce referoval v mírném tónu a nezúčastněně.263

Schůzka Eduarda VII. a Mikuláše II. v Revalu v červnu 1908.

Němci předpokládali, že se Rusko a Británie dohodnou na společném kursu balkánské politiky, který se pak pokusí vnutit ostatním. V této souvislosti se obávali, že by Rakousko-Uhersko mohlo „ztratit nervy“ a přejít na stranu Británie a Ruska. Třebaže v Revalu nedošlo mezi Brity a Rusy ke konečné dohodě o makedonských záležitostech či o společném postupu ve sféře Východní otázky a car i ministři zahraničí Izvolskij a Grey opakovaně ujišťovali Němce, že nebyly dotčeny jejich zájmy, panovala v Berlíně ještě dlouhé týdny značná nejistota. Překvapivě odlišná byla reakce Vídně. Zatímco rakouský tisk prezentoval setkání jako událost mimořádného politického významu, Aehrenthal v osobním dopise kancléři Bülowovi vyjádřil přesvědčení, že se Rusové v Revalu „chovali rezervovaně“,264 a v rozhovoru s německým velvyslancem Tschirschkym dokonce setkání označil za bluf.265 Když Berlín pověřil velvyslance Pourtalèse, aby v Petrohradě tlumočil, že Německo a Rakousko-Uhersko nepodniknou žádné kroky, které by vyvolaly nebezpečí války, byl rakousko-uherský ministr zahraničí krajně pobouřen. Dal Berlínu jasně na srozuměnou, že nehodlá trpět, aby se Německo bez předchozí dohody vyjadřovalo za svého spojence, a bude příští podobné prohlášení desavuovat. Tato reakce jen obnovila německé obavy, že by Rakousko-Uhersko mohlo přejít na stranu Británie a Ruska. V Berlíně se proto rozhodli připoutat habsburskou monarchii pevněji. „Pro náš postoj v Orientě a zvláště na Balkánském poloostrově, kde máme pouze hospodářské zájmy, jsou a zůstanou v první řadě určující přání, potřeby a zájmy úzce spřáteleného a spojeneckého Rakousko-Uherska,“266 napsal 25. června 1908 kancléř Bülow pruskému vyslanci v Mnichově Schlözerovi.

Pod vlivem Revalu se na rakouské straně znovu ozvaly hlasy požadující užší spolupráci s Německem ve sféře Východní otázky. Hlavním protagonistou v tomto směru byl opět velvyslanec v Konstantinopoli Pallavicini, který soudil, že Rusko praktikovalo détente s Rakousko-Uherskem jen proto, aby na Balkáně brzdilo jeho aspirace, další společný postup s Ruskem by pro Vídeň podle jeho názoru nutně vedl k rezignaci na vlastní politiku na Balkáně.267 Pokud šlo o rusko-britské plány makedonských reforem, označil je velvyslanec za nástroj, jímž Londýn a Petrohrad chtějí vrazit klín mezi politiku Německa resp. Rakousko-Uherska v Orientě.

Avšak ani tentokrát nebyl Aehrenthal nakloněn takové změně kursu, která by mohla vyvolat konfrontaci s Ruskem. Ostatně ruská odpověď na rakouské aide-mémoire z 1. května 1908,268 jež 2. července 1908 předal na Ballhausplatzu velvyslanec kníže Urusov, byla formulována poměrně velmi vstřícně a rozhodně neznamenala nějaké „uzavření dveří“. Zmíněný dokument prezentoval ruská stanoviska k balkánským záležitostem ve třech částech. První a třetí, týkající se železnic na Balkáně resp. makedonských reforem, nepřinášely žádný nový pohled a Petrohrad dokonce vyjádřil uspokojení nad příznivým postojem habsburské monarchie vůči ruským návrhům reforem. Druhá část byla rekapitulací fungování dohody z roku 1897 a s ohledem na dramatický vývoj ve druhé polovině roku 1908 byla jistě nejpodstatnější. Rusové při této příležitosti opět vyjádřili podporu myšlence zachování statu quo na Balkáně. Pokud šlo o otázku případné anexe Bosny, Hercegoviny a Novopazarského sandžaku Rakousko-Uherskem či změnu statutu Úžin a budoucí osud Konstantinopole, konstatovali, že jde o záležitost evropskou, která sice „nemůže být řešena separátní dohodou mezi Ruskem a Rakousko-Uherskem“, ale současně, s ohledem na význam případného příznivého řešení uvedených problémů pro oba státy, vyjádřila carská vláda připravenost „přijmout diskusi v duchu přátelské vzájemnosti“. Tato formulace^269 bývá vysvětlována i tak, že za určitých, blíže nespecifikovaných okolností, byl Petrohrad ochoten akceptovat řešení na základě vzájemné dohody. Je však otázkou, do jaké míry lze souhlasit s názorem, že tehdy „Izvolskij nabídl Aehrenthalovi jako protihodnotu za Konstantinopol, přilehlé území a Úžiny nejen ruský souhlas s anexí Bosny a Hercegoviny, ale i Nového Pazaru“.270 Připustíme-li, že inkriminovanou pasáž lze chápat jako zmíněnou nabídku, pak je nesporné, že Izvolskij zašel nejdále ze všech ruských ministrů zahraničí od doby Berlínského kongresu v roce 1878, neboť žádný z jeho předchůdců neakceptoval možnost anexe Novopazarského sandžaku.

Základní determinantou Izvolského ústupnosti byla nesporně vojenská slabost Ruska, na druhé straně jistě sehrála podstatnou roli i ministrova snaha zajistit příznivý postoj Rakousko-Uherska pro případ, že by se změna statutu Úžin a Konstantinopole stala aktuální. Je pravdou, že již během návštěvy ve Vídni v září 1907^271 se Izvolskij pokoušel zjistit, o jaké kompenzace by Rakousko-Uhersko usilovalo v případě, že by Rusko hodlalo prosadit změnu statutu Úžin. Aehrenthal se tehdy nechtěl vázat příliš konkrétním vyjádřením, přesto dal ruskému ministru na srozuměnou, že pouze ruský souhlas s anexí Bosny a Hercegoviny by mohl přimět Rakousko-Uhersko podpořit ruský požadavek.272 Na druhé straně se jako nepříliš průkazné jeví poněkud vágní tvrzení Josefa Redlicha, že „již v roce 1907 s ním [tj. s Aehrenthalem – pozn. autora] o tom Izvolskij jednal a nabídl sandžak s Mitrovicí Rakousku“,273 což badatelé někdy poněkud přeceňují.274 Podle některých názorů sice „Izvolskij sledoval cíl otevření Dardanel jako snílek, lépe řečeno jako politický diletant“,275 nicméně je pravdou, že tehdy vyslovil pouze předběžný souhlas s rakouskou trvalou okupací, nikoli anexí Bosny, Hercegoviny a sandžaku. Aehrenthal již v době působení v úřadě velvyslance v Petrohradě doporučoval Gołuchowskému „výměnný obchod“ – za ruský souhlas s anexí měla Vídeň přistoupit na změnu statutu Úžin. Nyní ruská iniciativa otevírala možnost realizovat tuto představu. Na druhé straně je nutné položit si otázku, do jaké míry byla pro Rakousko-Uhersko přijatelná případná podpora ruského tlaku v souvislosti s Úžinami a Konstantinopolí, který mohl za určitých okolností vážným způsobem narušit rovnováhu ve Středomoří a ohrozit pozici habsburské monarchie v celé sféře Východní otázky. Je též otázkou, který důvod převážil, když Aehrenthal zaujal vůči ruskému návrhu odmítavé stanovisko. Již 8. července sdělil císaři, že jde pouze o nový ruský pokus prosadit se proti Rakousko-Uhersku na Balkáně, a v návrhu odpovědi na ruské aide-mémoire, který ministr 13. července zaslal císaři do Ischlu ke schválení,276 doporučoval ruské návrhy odmítnout s tím, že případná otázka anexe Bosny a Hercegoviny je pouze záležitostí Rakousko-Uherska, které navíc o anexi sandžaku neuvažuje. Předpokladem pro uskutečnění ruských aspirací existujících po desetiletí však nebyl jen souhlas Vídně. Otevřeným problémem – ač si to zřejmě v dostatečné míře Izvolskij vůbec nepřipouštěl – zůstávalo stanovisko západních velmocí. Vážnou překážku pro Petrohrad pak představoval postoj Německa, které důsledně oponovalo všem akcím, jež mohly oslabit autoritu sultána.

Enver Bej, sultán Abdulhamid II. a Nijazí Bej, hlavní postavy mladoturecké revoluce.

Vývoj na cestě ke konfrontaci velmi urychlily události v samotném Turecku, které také nakonec přinutily rakousko-uherského ministra zahraničí změnit stanovisko vůči ruskému návrhu „výměnného obchodu“. Třetí červenec 1908, kdy člen mladotureckého hnutí Nijází bej odvedl malý oddíl vzbouřených vojáků do hor v Makedonii, je považován za počátek tzv. mladoturecké revoluce.277 Během tří týdnů se povstání rychle rozšířilo, sultánovi odepřely poslušnost oba armádní sbory umístěné v Makedonii a hrozil jejich postup na Konstantinopol. Klíčovým požadavkem mladoturků bylo obnovení platnosti ústavy z roku 1876, což nakonec 24. července 1908 musel Abdulhamid II. pod tlakem okolností učinit. Ozbrojené vystoupení mladoturků a obnova ústavy de facto ukončily reformní úsilí velmocí v Makedonii, vypsání voleb do parlamentu mohlo znamenat přímé ohrožení pozice Rakousko-Uherska v Bosně a Hercegovině, neboť se dalo očekávat, že poslanci z těchto provincií budou požadovat plné obnovení turecké suverenity. Mladotureckým převratem byla zprvu těžce otřesena německá pozice v Konstantinopoli,278 zdálo se, že nic nemůže zabránit neobyčejnému vzrůstu britského vlivu. Král Eduard VII. i Grey uvítali změny v Turecku, Británie a Rusko se zřekly dalšího prosazování reforem v Makedonii.

Navzdory složitosti situace zůstal Aehrenthal překvapivě klidným, dokonce se zdálo, že Vídeň vítá oslabení německého vlivu, které podle představ velvyslance Pallaviciniho mohlo přispět ke zlepšení rakouských hospodářských možností v Turecku.279 Posílení vlivu Britů v turecké metropoli podstatnější nervozitu na Ballhausplatzu nevyvolalo. Třebaže můžeme narazit na tvrzení, že v londýnském Foreign Office „dosáhla v létě 1908 nedůvěra vůči Rakousko-Uhersku téměř patologických rozměrů“,280 proběhla v srpnu 1908 schůzka Eduarda VII. s Františkem Josefem I. v lázních Ischl^281 ve stejně srdečném ovzduší jako v předchozím roce a rakouský císař blahopřál králi k obnově tradiční britské pozice v Turecku. Státní podsekretář Hardinge, jenž svého panovníka doprovázel, dokonce v rozhovoru s rakousko-uherským ministrem označil existenci Dvojspolku za důležitý nástroj k udržení míru.282

Jednání sice nebyla úplně prosta rušivých momentů – Aehrenthal například rozhodně odmítl britský návrh, aby se Vídeň pokusila působit na Berlín v souvislosti s omezením námořního zbrojení –, přesto nepochybně přispěla k upevnění mezinárodního postavení monarchie. V německé diplomatické korespondenci je uváděna informace, že rakouský císař a jeho ministr museli v létě 1908 v Ischlu čelit britskému pokusu narušit rakousko-německé spojenectví. Tuto skutečnost naznačuje již německý chargé dʼaffaires Brockdorff-Rantzau ve své zprávě kancléři Bülowovi z 19. srpna 1908,283 jen o několik dní později konstatoval německý státní tajemník Schoen naprosto jasně: „Baron Aehrenthal mi spontánně potvrdil, že císař František Josef a on museli při setkáním v Ischlu čelit nahodilému pokusu z anglické strany vzdálit Rakousko-Uhersko Trojspolku výslovným prohlášením, že spojenectví s Německem je a zůstane neměnnou základnou rakousko-uherské politiky“.284 Ačkoli pro tyto informace nebyly nalezeny žádné doklady v britských či rakouských archivech,285 jsou zmiňovány i ve starší literatuře.286 Aehrenthal, zdá se, přímo inicioval celou věc, „poplašné“ zprávy o britském pokusu totiž mohly jen zvýšit cenu Rakousko-Uherska jako spojence z pohledu Berlína v okamžiku, kdy se přiblížilo rozhodnutí o anexi Bosny a Hercegoviny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Císařská politika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.