ARGO

TRITON

Isaac Asimov

Předehra k Nadaci

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Přeložila Daniela Orlando.

Copyright © 1988 by the Estate of Isaac Asimov

This translation is published by arrangement with Doubleday, an imprint of the Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Translation © Daniela Orlando, 2022

Cover © Alex Mit | Dreamstime.com

Cover Design © Lukáš Tuma, 2022

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2022

ISBN 978-80-7684-071-3 (Stanislav Juhaňák – Triton)

Věnováno Jennifer Brehlové zvané Zelená propiska, nejlepší a nejdůkladnější redaktorce na světě.

Poznámka autora

Když jsem psal povídku „Foundation“ (Nadace), která vyšla v r. 1942 v květnovém čísle časopisu ASTOUNDING SCIENCE FICTION, neměl jsem ani tušení, že jsem tím zahájil povídkový cyklus, jenž se nakonec rozroste v šestidílný román čítající (prozatím) celkem 650 000 slov. Stejně tak jsem netušil, že dojde k jeho propojení s mým cyklem povídek a románů o robotech, jakož i s mými romány o galaktické Říši, čímž vznikne (prozatím) čtrnáctidílný opus čítající dohromady něco kolem 1 450 000 slov.

Pokud se zaměříte na data vydání zmíněných knih, zjistíte, že v letech 1957 až 1982 se rozhostila pětadvacetiletá přestávka, během níž jsem tento cyklus dále nerozpracovával. Nebylo to přitom způsobeno tím, že bych nadobro přestal psát. Právě naopak – v uvedeném čtvrtstoletí jsem psal jako o závod, jen jsem se věnoval jiným tématům. To, že jsem se k němu v roce 1982 zase vrátil, nebyl můj vlastní nápad, ale důsledek spojeného nátlaku čtenářů a nakladatelů, jemuž jsem nakonec nedokázal déle odolávat.

Situace se každopádně zkomplikovala natolik, až jsem došel k závěru, že čtenáři by možná uvítali něco jako průvodce celým cyklem, jehož jednotlivé díly nebyly psány v pořadí, v jakém by (snad) bylo záhodno je číst.

Všech čtrnáct knih vydaných nakladatelstvím Doubleday předkládá něco na způsob historie budoucnosti, která patrně není tak docela konzistentní, jelikož jsem původně o nějakou konzistenci ani neusiloval. Jejich chronologické pořadí ve smyslu budoucí historie (a nikoli data vydání) je následující:

1. THE COMPLETE ROBOT (1982, česky ROBOUNIVERSUM). Sbírka jedenatřiceti povídek o robotech vydaných v letech 1940 až 1976, která zahrnuje i všechny povídky z předešlého sborníku I, ROBOT (1950, č. JÁ, ROBOT). Od jejího vydání už jsem napsal jen jednu další povídku na toto téma, a sice „Robot Dreams“ (č. SNY ROBOTŮ), která zatím nevyšla v žádném ze sborníků vydaných nakladatelstvím Doubleday.

2. THE CAVES OF STEEL (1954, č. OCELOVÉ JESKYNĚ). První z mých románů o robotech.

3. THE NAKED SUN (1957, č. NAHÉ SLUNCE). Druhý z románů o robotech.

4. THE ROBOTS OF DAWN (1983, č. ROBOTI ÚSVITU). Třetí z románů o robotech.

5. ROBOTS AND EMPIRE (1985, č. ROBOTI A IMPÉRIUM). Čtvrtý z románů o robotech.

6. THE CURRENTS OF SPACE (1952, č. KOSMICKÉ PROUDY). První z románů o Říši.

7. THE STARS, LIKE DUST (1951, č. HVĚZDY JAKO PRACH). Druhý román o Říši.

8. PEBBLE IN THE SKY (1950, č. OBLÁZEK NA OBLOZE). Třetí román o Říši.

9. PRELUDE TO FOUNDATION (1988, č. PŘEDEHRA K NADACI). První z románů o Nadaci (byť z celé série zatím nejmladší).

10. FOUNDATION (1951, č. NADACE). Druhý román o Nadaci. Ve skutečnosti jde o sbírku čtyř povídek původně vydaných v letech 1942 až 1944, doplněnou o úvodní pasáž, kterou jsem k ní dopsal v roce 1949.

11. FOUNDATION AND EMPIRE (1952, č. NADACE A ŘÍŠE). Třetí román o Nadaci tvořený dvěma povídkami původně vydanými v roce 1945.

12. SECOND FOUNDATION (1953, č. DRUHÁ NADACE). Čtvrtý román o Nadaci tvořený dvěma povídkami, které původně vyšly v letech 1948 a 1949.

13. FOUNDATION’S EDGE (1982, č. NADACE NA HRANICÍCH). Pátý román o Nadaci.

14. FOUNDATION AND EARTH (1983, č. NADACE A ZEMĚ). Šestý román o Nadaci.

Jestli se uvedený cyklus rozroste o další díly? Možná. Ještě by se jeden vešel mezi ROBOTY A IMPÉRIUM (č. 5) a KOSMICKÉ PROUDY (6.) a další mezi PŘEDEHRU K NADACI (9.) a NADACI (10.), ale samozřejmě i jinam. A pak taky můžu navázat na NADACI A ZEMI (14.) dalšími knihami – tolika, kolik jen budu chtít.

Existuje pochopitelně jistá hranice, jelikož nemíním žít věčně, ale rozhodně hodlám lpět na životě tak dlouho, jak jen to půjde.

* Jak sám Asimov předznamenal, jeho tvorbu, snad ještě rychleji než si sám myslel, navždy uzavřela smrt, a tak nakonec vznikl už jen jeden další román, jenž volně navazuje na PŘEDEHRU K NADACI a dále rozvíjí příběh Hariho Seldona.

Část první

Matematik

Kleon I. – … Poslední galaktický císař z entunovské dynastie. Narodil se roku 11 988 Galaktické éry, tedy ve stejný rok jako Hari Seldon. (Má se za to, že datum Seldonova narození, jež některé zdroje zpochybňují, bylo možná dodatečně pozměněno, aby odpovídalo Kleonovu, s nímž se Seldon údajně setkal krátce po svém příletu na Trantor.

Vláda Kleona I., jenž v roce 12 010 usedl na říšský trůn ve věku dvaceti dvou let, představuje v oněch bouřlivých časech zvláštní mezidobí klidu. Nepochybně se o ně zasloužil jeho vrchní kancléř Eto Demerzel, který po sobě ve veřejně přístupných záznamech zametl stopy tak důkladně, že o něm není téměř nic známo.

Sám Kleon…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE [1]

1

Kleon potlačil slabé zívnutí a řekl: „Nedoneslo se k vám náhodou něco o muži jménem Hari Seldon, Demerzeli?“

Kleon byl císařem teprve jedenáctý rok a při slavnostních příležitostech se mu občas – v příslušné róbě a s vladařskými insigniemi – dařilo působit majestátně. Například na jeho holografickém autoportrétu, který stál ve výklenku ve stěně za ním a byl umístěn tak, aby zjevně vévodil všem ostatním výklenkům s hologramy několika jeho předchůdců.

Nebyl to tak úplně přesný hologram, neboť i když Kleonovy vlasy v něm měly stejně světlehnědý odstín jako ve skutečnosti, v hologramu byly o něco hustší. Jeho skutečný obličej se vyznačoval jistou asymetrií, protože levý koutek horního rtu měl posazený trochu výš než pravý, což v hologramu rovněž jaksi nebylo znát. A kdyby Kleon vstal a stoupnul si vedle hologramu, ukázalo by se, že má o dva centimetry méně než oněch 183 cm, které měří na výšku jeho podobizna – a že je možná taky o něco tělnatější.

Hologram samozřejmě představoval jeho oficiální korunovační portrét z doby, kdy býval mladší. Stále ještě však vypadal mladě, byl i docela pohledný, a když se zrovna nenacházel v nemilosrdném sevření oficiální ceremonie, míval ve tváři jakýsi neurčitě dobromyslný výraz.

Demerzel odvětil tím uctivým tónem, který měl tak pečlivě nacvičený: „Hari Seldon? To jméno mi nezní povědomě, Veličenstvo. Měl bych ho snad znát?“

„Ministr vědy se o něm včera večer zmínil. Myslel jsem, že byste ho mohl znát.“

Demerzel se maličko zamračil, ale jen docela nepatrně, neboť v císařově přítomnosti nejsou chmury na místě. „Ministr vědy měl o tomto muži informovat mě coby vašeho vrchního kancléře, Veličenstvo. Budou-li vás ze všech stran bombardovat –“

Kleon pozvedl ruku a Demerzel ihned zmlknul. „Prosím vás, Demerzeli, nemůžeme přece neustále trvat na protokolu. Když jsem se při včerejší recepci zastavil u ministra, abych s ním prohodil pár slov, přímo kypěl nadšením. Nemohl jsem ho nevyslechnout a jsem rád, že jsem tak učinil, protože to byl zajímavý hovor.“

„V jakém smyslu zajímavý, Veličenstvo?“

„To víte, už nežijeme v těch starých dobách, kdy věda a matematika šly na dračku. Teď už nadšení znatelně opadlo, možná kvůli všem těm objevům, jež byly učiněny, nemyslíte? Evidentně se však pořád ještě může udát leccos zajímavého. Tedy aspoň mně to bylo předloženo jako zajímavá zpráva.“

„Ministrem vědy, Veličenstvo?“

„Ano. Řekl mi, že tenhle Hari Seldon se zúčastnil sjezdu matematiků pořádaného tady na Trantoru – z nějakého důvodu ho svolávají každých deset let – a tvrdil, že dokázal možnost matematického předpovídání budoucnosti.“

Demerzel si dovolil drobný úsměv. „Buď se mýlí náš ministr vědy, jenž neoplývá přemírou důvtipu, nebo ten matematik. Předpovídání budoucnosti přece nemůže být ničím jiným než dětským snem o magii.“

„Opravdu, Demerzeli? Lidé podobným věcem věří.“

„Lidé věří ledasčemu, Veličenstvo.“

„Ale právě těmhle věcem věřívají. Tudíž nezáleží na tom, zda bude předpověď budoucnosti pravdivá či nikoliv. Kdyby mi matematik předpověděl dlouhou a šťastnou vládu, která by přinesla Říši období míru a blahobytu… ach, cožpak by to nebylo hezké?“

„Jistě by to byla příjemná zpráva, Veličenstvo, ale čeho by se tím dosáhlo?“

„Kdyby tomu lidé uvěřili, určitě by pak jednali v souladu s tímto přesvědčením. Nejedno proroctví změní ve fakt pouhá síla víry, která je v ně vkládána. Jde o takzvaná ‚sebenaplňující proroctví‘. Dokonce si teď vzpomínám, že jste to byl právě vy, kdo mi tento jev kdysi vysvětloval.“

Demerzel podotkl: „Myslím, že ano, Veličenstvo.“ Jeho oči pozorně sledovaly císaře, jako by odhadoval, jak daleko až může zajít. „Nicméně kdyby tomu tak bylo, mohl by takové proroctví vyslovit kdokoliv, koho určíte.“

„Ne od každého by znělo dost věrohodně, Demerzeli. Ale matematikovi schopnému podložit svou předpověď rovnicemi a odbornou terminologií by nikdo nerozuměl, a přitom by mu všichni uvěřili.“

Demerzel odtušil: „Jako obvykle jste vystihl podstatu věci, sire. Žijeme v krušné době a jistě by se vyplatilo zklidnit situaci způsobem nevyžadujícím peníze ani vojenské úsilí, které ještě docela nedávno přineslo pramalý užitek a značné škody.“

„Přesně tak, Demerzeli,“ zdůraznil nadšeně císař. „Odlovte mi toho Hariho Seldona. Tvrdil jste mi, že vaše nitky se rozbíhají do všech koutů tohoto bouřlivého světa včetně míst, do nichž se mé oddíly neodvažují. Zatáhněte tedy za jednu z nich a přiveďte mi toho matematika. Ať si s ním můžu promluvit.“

„Učiním tak, Veličenstvo,“ odpověděl Demerzel, který už měl dávno zjištěno, kde se Seldon zdržuje, a v duchu si udělal poznámku, že má pochválit ministra vědy za dobře odvedenou práci.

2

Hari Seldon v oněch dobách nepůsobil kdovíjak impozantně. Bylo mu stejně jako císaři Kleonovi I. třicet dva let, ale měřil jen 173 cm. Měl hladký, usměvavý obličej, vlasy tmavě hnědé, skoro až do černa, a na jeho oblečení bylo něco nezaměnitelně provinčního.

Každému, kdo v pozdějších dobách znal Hariho Seldona jen jako bájného poloboha, by jistě přišlo bezmála svatokrádežné, že také někdy nemíval bílé vlasy, starou vrásčitou tvář a nevtíravý úsměv, z něhož vyzařovala moudrost, že také někdy nebyl odkázán na invalidní vozík. I tehdy, v pokročilém věku, se však jeho oči stále smály. To ano.

A teď, když představil své pojednání na Decenálním sjezdu, byly obzvlášť rozesmáté. Jeho stať dokonce vzbudila jistý odtažitý zájem a starý Osterfith mu pokynul a řekl: „Důmyslné, mladíku. Nanejvýš důmyslné.“ Což zrovna od Osterfithe bylo uspokojivé. Nanejvýš uspokojivé.

Jenže teď došlo k novému – a zcela neočekávanému – vývoji situace a Seldon nevěděl, jestli mu to má zlepšit náladu a přidat na spokojenosti nebo ne.

Zíral na vysokého mladého muže v uniformě s motivem slunce a vesmírné lodi úhledně vyvedeným na levé straně tuniky.

„Poručík Alban Wellis,“ představil se důstojník císařské stráže, načež průkaz totožnosti zase schoval. „Šel byste laskavě se mnou, pane?“

Wellis byl samozřejmě ozbrojen. Přede dveřmi stáli další dva gardisté. Seldonovi bylo jasné, že navzdory důsledné zdvořilosti svého protějšku nemá na vybranou, ale neviděl důvod, proč se nesnažit zjistit více. „K císaři?“

„Do císařského paláce. Dál mé pokyny nesahají.“

„Ale proč?“

„Důvod mi nebyl sdělen. A dostal jsem nařízeno, že vás musím přivést – za každou cenu.“

„Když ono to vypadá, že mě zatýkáte. Neudělal jsem nic, co by vás k tomu opravňovalo.“

„Berte to tedy tak, že to bude vypadat, jako by vám byla přidělena čestná stráž – pokud mě již nebudete déle zdržovat.“

Seldon již déle nezdržoval. Sevřel rty, jako by chtěl předejít dalším otázkám, pokýval hlavou a vykročil. I kdyby se měl setkat s císařem a obdržet vyznamenání, příliš ho to netěšilo. Fandil sice Říši – to jest mírovému soužití světů obývaných lidmi –, ale císaři samotnému nikoliv.

Poručík šel před ním, zbylí dva strážní za ním. Seldon se usmíval na každého, koho minuli, a dařilo se mu působit nevzrušeně. Před hotelem nastoupili do oficiálního vozidla. (Seldon přejel rukou po čalounění; ještě nikdy neseděl na něčem tak zdobném.)

Nacházeli se v jedné z nejzámožnějších částí Trantoru. Kupole byla v těchto místech tak vysoká, že jste se pod ní cítili jako na otevřeném prostranství a člověk by přísahal – dokonce i člověk typu Hariho Seldona, který se narodil a vyrůstal na nezastřešeném světě –, že na něj dopadá sluneční světlo. Nebylo tu sice vidět slunce ani stíny, ale vzduch byl lehký a voňavý.

A pak to pominulo, kupole se začala sklánět blíž a blíž, stěny se zúžily a zakrátko už projížděli uzavřeným tunelem zdobeným v periodických intervalech emblémem slunce a vesmírné lodi, jenž byl evidentně (jak se Seldon domníval) vyhrazen pro oficiální vozidla.

Nakonec vozidlo prosvištělo branou, která se před ním otevřela. Když se průjezd zase uzavřel, ocitli se venku – tentokrát doopravdy, pod širým nebem. Jediný nezastřešený úsek Trantoru zahrnoval 250 kilometrů čtverečních a byl domovem císařského paláce. Seldon by uvítal příležitost projít se po tomto otevřeném prostranství – ne kvůli paláci, ale protože obsahovalo i Galaktickou univerzitu, a především pak Galaktickou knihovnu.

A přitom ve chvíli, kdy z uzavřené trantorské krajiny vyjeli na otevřenou pláň tvořenou lesy a parky, vstoupil do světa, v němž bylo nebe zastřené mraky a v němž mu košili čechral mrazivý vítr. Zmáčkl spínač, kterým se zavíralo okénko vozidla.

Venku bylo příšerně nevlídno.

3

Seldon si nebyl ani zdaleka jist, že se setká s císařem. Přinejlepším bude mít tu čest s nějakým úředníkem ze čtvrtého nebo pátého kádrového okruhu, který o sobě bude tvrdit, že mluví vladařovým jménem.

Kolik osob vůbec vidělo císaře? Osobně, ne v holovizi? Kolik lidí vidělo skutečného, hmatatelného císaře, toho, co zásadně neopouští palácový areál, jímž nyní Seldona převážejí?

Jejich počet byl zanedbatelně nízký. Pětadvacet milionů obydlených světů, každý s nákladem alespoň jedné miliardy lidí – a kolik ze všech těch biliard osob kdy vidělo či teprve uvidí živého císaře? Tisíc?

A stál o to vůbec někdo? Císař byl jen symbol Říše, podobně jako motiv slunce a vesmírné lodi, ale mnohem méně všudypřítomný, mnohem méně skutečný. Ne císař, ale jeho vojáci a úředníci, jimiž se to všude jen hemžilo, teď představovali Říši, která se pro své obyvatele stala prachobyčejnou zátěží.

Proto také Seldonovi po uvedení do středně velkého, honosně zařízeného sálu, kde v proskleném výklenku seděl na okraji stolu mladistvě vyhlížející muž pohupující jednou nohou ve vzduchu a s druhou opřenou o zem, vrtalo hlavou, jaký úředník na něj může pohlížet s tak vágní dobromyslností. Už mnohokrát se mu potvrdilo, že státní úředníci – zejména pak ti v císařských službách – se za všech okolností tváří vážně, jako by na jejich bedrech spočívala váha celé galaxie. A čím nedůležitější úředník, tím vážnější a hrozivější výraz.

Tento úředník musel tím pádem zastávat na žebříčku pozici tak vysokou a tak silně ozařovanou sluncem moci, že ani necítil potřebu zaštiťovat se před ním oblaky chmur.

Seldon netušil, jak velký dojem by to na něj mělo dělat, ale měl pocit, že nejlepší bude mlčet a nechat mluvit toho druhého.

Úředník ho uvítal slovy: „Vy jste Hari Seldon, nemýlím-li se. Ten matematik.“

Seldon odpověděl stručným: „Ano, prosím,“ a vyčkával dál.

Mladík mávl rukou. „Správně byste mě měl oslovovat ‚Veličenstvo‘, ale když já nesnáším ceremonie. Ničeho jiného se nikdy nedočkám a unavuje mě to. Jsme tu sami, takže si můžu dopřát ten luxus a odložit ceremonie stranou. Posaďte se, profesore.“

V půlce mladíkova proslovu Seldonovi došlo, že hovoří s císařem Kleonem, prvním toho jména, a ucítil, jak mu toto zjištění bere vítr z plachet. Byla tu jistá podoba (teď, když se na ni zaměřil) s oficiálním hologramem, který se neustále objevoval ve zprávách, ale na onom hologramu byl Kleon vždy majestátně oděný a vypadal vyšší, vznešenější, s kamenným výrazem.

A teď tady stál originál toho hologramu a působil tak nějak docela obyčejně.

Seldon nehnul ani brvou.

Císař se trochu zakabonil a s navyklou rozkazovačností přítomnou i v pokusu aspoň dočasně se od ní oprostit prohlásil kategoricky: „Řekl jsem: ‚Posaďte se,‘ člověče. Na tuhle židli. Honem.“

Seldon se posadil, neschopen jediného slova. Nezmohl se ani na obyčejné: „Jistě, Veličenstvo.“

Kleon se pousmál. „Tak je to lepší. Teď si můžeme promluvit jako jedna lidská bytost s druhou, jimiž koneckonců také jsme, jakmile jde ceremonie stranou. Či snad ne?“

Seldon obezřetně odvětil: „Trvá-li na tom Vaše císařské Veličenstvo, pak tomu tak jistě bude.“

„Ale no tak, nač ta opatrnost? Chci si s vámi promluvit jako rovný s rovným. Udělá mi to radost. Učiňte mi to k vůli.“

„Jistě, Veličenstvo.“

„Stačí prosté: ‚Ano,‘ člověče. Nebo jste vždycky takhle neoblomný?“ Kleon se na Seldona upřeně zadíval a Seldon si pomyslel, že to je pronikavý a zaujatý pohled.

Nakonec císař řekl: „Nevypadáte jako matematik.“

Seldon se konečně vzchopil k úsměvu. „Nevím, jak by měl matematik správně vypadat, Vaše cís…“

Kleon pozvedl varovně ruku a Seldon spolkl zbytek zdvořilostního oslovení.

Kleon pokračoval: „Nejspíš bělovlasý. Snad i s plnovousem. A rozhodně by měl být starý.“

„Ale i matematik přece musí být zpočátku mladý.“

„Jenže to ještě nemá žádnou reputaci. Ve chvíli, kdy si vynucuje pozornost celé galaxie, už bývá takový, jak jsem jej vylíčil.“

„Obávám se, že já rovněž nemám žádnou reputaci.“

„Vždyť jste přednášel na tom sjezdu, který se u nás konal.“

„Jako mnoho dalších. Někteří z nich byli ještě mladší než já. A málokterému z nás se dostalo vůbec nějaké pozornosti.“

„Vaše přednáška zjevně upoutala pozornost některých mých úředníků. Byl jsem informován, že podle vás prý lze předpovídat budoucnost.“

Na Seldona náhle padla únava. Jeho teorie se zřejmě bude neustále setkávat s tímto chybným výkladem. Možná tu stať ani neměl zveřejňovat.

Odpověděl: „Vlastně ne tak docela. To, s čím jsem přišel, má mnohem omezenější záběr. V mnoha soustavách se věci mají tak, že za jistých podmínek v nich dochází k chaotickým dějům. To znamená, že z konkrétního výchozího bodu je nemožné předpovědět výsledek. Totéž platí i pro některé mnohem jednodušší soustavy, nicméně čím složitější taková soustava je, tím vyšší je pravděpodobnost, že v ní zavládne chaos. Odjakživa se přitom mělo za to, že v něčem tak složitém jako lidská společnost by záhy zavládl chaos a tudíž i nepředvídatelnost. Já jsem však ukázal, že při studiu lidské společnost je možné zvolit si výchozí bod a formulovat adekvátní předpoklady, které tomuto chaosu zabrání. Tímto způsobem pak lze předpovídat budoucnost, byť samozřejmě ne dopodrobna, ale jen v obecných rysech; ne s jistotou, ale s matematicky stanovitelnou pravděpodobností.“

Císař, který pozorně naslouchal, se otázal: „A neznamená snad právě toto, že jste ukázal, jak předpovídat budoucnost?“

„Právě že ne tak docela. Jen jsem ukázal, že je to teoreticky možné, nic víc. Kdybychom chtěli dokázat víc, museli bychom nejdřív zvolit správný výchozí bod, formulovat správné předpoklady a vymyslet způsob, jak v konečném čase provést potřebné výpočty. V mém matematickém důkazu není nic, co by nám v tom mohlo být jakkoli nápomocno. A i kdyby to všechno bylo v našich silách, mohli bychom přinejlepším jen stanovit číselné pravděpodobnosti. Což není totéž jako předpověď budoucnosti; jde o pouhý odhad nejpravděpodobnějšího vývoje. Každý úspěšný politik, podnikatel nebo člověk činný v jakémkoli oboru musí tímto způsobem odhadovat budoucnost, a navíc dost dobře, jinak by ho stihl neúspěch.“

„Ale dělá to bez matematiky.“

„Přesně tak. Intuitivně.“

„Se správnými vzorci by si příslušnou pravděpodobnost mohl spočítat kdokoli, a nepotřeboval by k tomu nějakou výjimečnou osobu, jíž k úspěchu dopomohla pozoruhodně vyvinutá intuice.“

„To je sice také pravda, ale já jsem jen ukázal, že matematická analýza je možná, ne že je praktická.“

„Jak může něco být možné, a zároveň nebýt praktické?“

„Teoreticky je možné, abych osobně navštívil všechny světy naší galaxie a pozdravil se s každým z jejich obyvatel. Trvalo by to však mnohem více let, než kolika se dožiju, a i kdybych byl nesmrtelný, tempo, jímž nových lidí neustále přibývá, je vyšší než tempo, jímž bych stíhal rozmlouvat s těmi starými, a navíc by řada těch starých umřela dřív, než bych se k nim stihl dostat.“

„A platí totéž i pro vaše výpočty pro předpovídání budoucnosti?“ Seldon zaváhal, než odpověděl. „Je možné, že spočítat potřebné matematické vzorce by trvalo příliš dlouho, i kdybychom měli k dispozici počítač o velikosti celého vesmíru schopný operovat hyperprostorovou rychlostí. Než bychom se dočkali odpovědi, uplynulo by tolik let a situace by se natolik změnila, že by odpověď postrádala jakýkoli smysl.“

„Proč by se ten proces nedal zjednodušit?“ opáčil Kleon ostře.

„Vaše císařské Veličenstvo,“ Seldon cítil, jak císařovo vystupování nabírá na formálnosti úměrně jeho rozčarování z poskytovaných odpovědí, a sám se proto uchýlil k formálnějšímu oslovení, „zvažte jen postup, jakým se vědci vypořádali se subatomárními částicemi. Těchto částic existuje nesmírné množství a každá z nich se pohybuje nebo vibruje nahodilým a nepředvídatelným způsobem, ale ukázalo se, že za vším tím chaosem je jistý řád, takže lze formulovat kvantový mechanismus schopný zodpovědět všechny otázky, které si dokážeme položit. Při studiu společnosti pak dosadíme na místo subatomárních částic lidské bytosti, jenže u těch působí ještě další faktor v podobě lidské mysli. Částice se pohybují bezmyšlenkovitě, lidé nikoliv. Pokud bychom měli vzít v potaz nejrůznější myšlenkové postoje a impulzy, zkomplikovalo by se to do té míry, že bychom je prostě nestíhali zohledňovat.“

„Není snad za lidskou myslí také jistý řád jako za tím bezmyšlenkovitým pohybem?“

„Možná. Z mé matematické analýzy vyplývá, že jistý řád musí být za vším, ať se to zdá sebechaotičtější, ale neposkytuje nám jediný náznak, jak se tohoto řádu dopátrat. Považte… Pětadvacet milionů světů, každý se svébytnými rysy a kulturou, každý se výrazně odlišuje od všech ostatních, každý zahrnuje miliardu či více osob, z nichž každá má svou vlastní mysl, a všechny ty světy vstupují do nesčetných vzájemných interakcí a kombinací! I kdyby byla psychohistorická analýza teoreticky sebevíc proveditelná, je nepravděpodobné, že by se v praxi dala jakkoli uskutečnit.“

„Jak to myslíte, ‚psychohistorická‘?“

„Pro teoretické vyhodnocování pravděpodobností týkajících se budoucnosti používám označení ‚psychohistorie‘.“

Císař znenadání vstal, odkráčel na druhý konec místnosti, otočil se, vrátil se a zastavil se před stále sedícím Seldonem.

„Vstaňte!“ rozkázal.

Seldon vstal a upřel zrak na císaře, který jej znatelně převyšoval. Snažil se přitom neuhnout pohledem.

Kleon nakonec řekl: „Ta vaše psychohistorie… by přece byla velmi užitečná, kdyby se dala uplatnit v praxi, nebo snad ne?“

„Nesmírně užitečná, o tom nemůže být pochyb. Vědět, co přinese budoucnost, byť v nejobecnějším a pravděpodobnostním smyslu, by nám poskytlo nové a skvělé vodítko pro naše jednání, jaké lidstvo ještě nikdy nemělo k ruce. I když –“ Odmlčel se.

„No?“ dožadoval se netrpělivě Kleon.

„No, zdá se, že s výjimkou několika osob prosazujících potřebná rozhodnutí by výsledky psychohistorické analýzy musely zůstat veřejnosti neznámé.“

„Neznámé!“ zvolal překvapeně Kleon.

„Jistěže. Zkusím to objasnit. Pakliže by byla učiněna psychohistorická analýza a veřejnost by byla seznámena s jejími výsledky, rázem by to zkreslilo celé spektrum lidských emocí a reakcí. Psychohistorická analýza založená na emocích a reakcích, které se odehrávají BEZ znalosti budoucnosti, by tím ztratila veškerý smysl. Chápete?“

Císařovy oči se rozzářily a z jeho úst unikl hlasitý smích. „Nádhera!“ Stiskl Seldonovo rameno, až se matematik pod tím nárazem zapotácel.

„Už to chápete, člověče?“ pokračoval Kleon. „Už to chápete? Přece jen to k něčemu je. Nemusíte předpovídat budoucnost. Stačí vybrat budoucnost – dobrou, prospěšnou budoucnost – a učinit předpověď, která by lidské emoce a reakce změnila tak, aby se předpovězená budoucnost stala skutečností. Je lepší vytvořit dobrou budoucnost než předpovědět špatnou.“

Seldon se zamračil. „Chápu, jak to myslíte, Veličenstvo, ale i to je nemožné.“

„Nemožné?“

„Nebo aspoň nepraktické. Vám to nedochází? Když nemůžete na základě lidských emocí a reakcí předpovědět, jaká budoucnost z nich vyplyne, nemůžete učinit ani opak. Nemůžete začít s budoucností a předpovědět, jaké emoce a reakce ji umožní.“

Kleon se zatvářil rozčarovaně a sevřel rty. „Ale co pak vaše stať? – Říká se tomu tak, ne? Stať? – K čemu je dobrá?“

„Byl to pouhý matematický důkaz. Jeho význam je zajímavý jen pro matematiky, ale vůbec mě nenapadlo, že by mohl být k něčemu dobrý.“

„To mi přijde nechutné,“ prohlásil Kleon popuzeně.

Seldon lehce pokrčil rameny. Víc než kdy jindy si přál, aby tu přednášku nebyl pronesl. Jak by to s ním dopadlo, kdyby si císař umanul, že kvůli němu teď vypadá jako hlupák?

A Kleon skutečně působil dojmem, že k takovému závěru nemá daleko.

„Nicméně,“ pronesl, „co kdybyste učinil předpovědi týkající se budoucnosti, ať už matematicky podložené či nikoliv, jež by mohly vyvolat užitečné reakce podle vládních úředníků, kteří mají v náplni práce vědět, jak se veřejnost pravděpodobně zachová?“

„Proč byste k tomu potřeboval zrovna mě? Vládní úředníci by takové předpovědi mohli zveřejnit sami, i bez prostředníka.“

„Jejich předpovědi by neměly takový dopad. Vládní úředníci navíc podobné věci skutečně čas od času prohlašují. A ne vždy jim lidé věří.“

„Proč by věřili mně?“

„Vy jste matematik. Vy byste budoucnost vypočítal, ne… ne vyintuitoval – pokud se to tak dá říct.“

„Jenže ve skutečnosti bych ji nevypočítal.“

„Kdo by o tom věděl?“ Kleon ho pozoroval přivřenýma očima. Rozhostilo se ticho. Seldon měl pocit, že je v pasti. Kdyby mu to císař výslovně nařídil, mohl by si dovolit odmítnout? Kdyby odmítnul, mohl by být uvězněn nebo popraven. Ne bez procesu, samozřejmě, ale dosáhnout toho, aby proces skončil v rozporu s přáním striktního úřednického aparátu, zejména pak takového, jemuž velí císař rozsáhlé galaktické Říše, není nic jednoduchého.

Nakonec se zmohl na: „To by nefungovalo.“

„Proč ne?“

„Kdybych byl požádán, abych předpověděl vágní obecnosti, jež by se mohly uskutečnit až dlouho poté, co by tato generace a možná i ta následující vymřely, třeba by nám to prošlo, ale veřejnost by tomu na druhou stranu nevěnovala příliš velkou pozornost. Nezáleželo by jí na nějaké zářivé eventualitě, která nastane za sto nebo dvě stě let.

Abychom získali reálné výsledky,“ pokračoval Seldon, „musel bych předpovědět události s naléhavějším dopadem, nějaké bezprostřednější možnosti. Jedině na ty by veřejnost reagovala. Dříve či později – nejspíš dříve – by však jedna z těchto možností nenastala a má užitečnost by se tím definitivně vyčerpala. Vaše popularita by tím pádem rovněž vzala za své, a co je nejhorší, přestal by se podporovat i další rozvoj psychohistorie, takže bychom nenávratně přišli o veškerý užitek, jenž by z ní mohl plynout, kdyby ji budoucí pokrok v oblasti matematiky pomohl posunout blíž ke sféře praktické využitelnosti.“

Kleon se zabořil do křesla a zamračil se na Seldona. „To je všechno, co vy matematici dokážete? Trvat na nemožnostech?“

Seldon odvětil se zoufalou vlídností v hlase: „Jste to vy, kdo trvá na nemožnostech, Veličenstvo.“

„Víte co, člověče, já si vás vyzkouším. Předpokládejme, že bych vás požádal, abyste s pomocí svých vzorců stanovil, zda budu jednoho dne úkladně zavražděn. Co byste mi řekl?“

„Můj matematický systém by nedokázal zodpovědět tak specifickou otázku, i kdyby psychohistorie poskytovala nejlepší možné výsledky. Ani všechna kvantová mechanika světa neumí předpovědět chování jednoho osamělého elektronu, jedině průměrné chování mnoha.“

„Vy se v matematice vyznáte lépe než já. Učiňte s její pomocí kvalifikovaný odhad. Budu jednoho dne zavražděn?“

Seldon měkce odpověděl: „Lákáte mě do pasti, Veličenstvo. Buď mi řekněte, jakou odpověď chcete slyšet, a já vám ji poskytnu, nebo mi zaručte neomezené právo, že za svou odpověď nebudu potrestán, ať bude jakákoliv.“

„Řekněte, co si myslíte.“

„Mám vaše čestné slovo?“

„Chcete je snad písemně?“ Kleon se uchýlil k sarkasmu.

„Ústní záruka mi zcela postačí,“ opáčil Seldon, jehož se začala zmocňovat úzkost v obavě, zda to opravdu bude stačit.

„Máte mé čestné slovo.“

„V tom případě vám mohu říci, že v uplynulých čtyřech staletích zahynula téměř polovina císařů rukou nájemného vraha, z čehož vyvozuji, že pravděpodobnost vašeho zavraždění je zhruba jedna ku dvěma.“

„Takovou odpověď mi může dát každý hlupák,“ prohlásil Kleon opovržlivě. „K tomu nepotřebuji matematika.“

„Ale já jsem vám už několikrát řekl, že má matematika je k řešení praktických problémů nepoužitelná.“

„Copak nemůžete ani předpokládat, že si vezmu poučení z osudu svých méně šťastných předků?“

Seldon se zhluboka nadechl a vrhl se do toho po hlavě „Ne, Veličenstvo. Historie zatím vždy ukázala, že si nebereme poučení z minulých chyb. Vy jste mi například nyní poskytl soukromou audienci. Co kdybych měl v plánu vás zabít? – Což nemám, Veličenstvo,“ dodal spěšně.

Kleon se usmál bez jediné špetky humoru. „Neberete v úvahu naši důkladnost, člověče – ani technický pokrok. Prostudovali jsme si váš životopis, vaše kompletní záznamy. Po příjezdu jsme si vás prosvítili a zanalyzovali váš výraz i hlasový otisk. Byli jsme dopodrobna obeznámeni s vaším emocionálním rozpoložením; možná bychom uměli i odhadnout, co se vám honilo hlavou. Kdybychom měli sebemenší pochyby o vaší neškodnosti, nebyl byste do mé blízkosti vůbec vpuštěn. Vlastně byste už ani nebyl naživu.“

V Seldonovi se vzedmula vlna nevolnosti, ale přesto pokračoval dál.

„Pro lidi zvenčí bylo vždy obtížné proniknout k císaři, a to i v dobách méně vyspělé techniky. Skoro všechny úkladné vraždy však byly důsledkem palácového převratu. Císaři hrozí největší nebezpečí od těch, kdo jsou mu nejblíže. Proti tomuto nebezpečí jsou důkladné prověrky návštěvníků zvenčí zcela irelevantní. A co se týče vašich vlastních úředníků, vašich vlastních strážných, vašich důvěrných přátel, nemůžete s nimi jednat jako se mnou.“

„Toho jsem si také vědom, přinejmenším stejně dobře jako vy. Odpověď zní, že s těmi, s nimiž se stýkám, jednám férově a nedávám jim důvod k nespokojenosti.“

„Je pošetilé –“ začal Seldon, ale vzápětí se rozpačitě odmlčel.

„Pokračujte,“ vybídl ho Kleon podrážděně. „Dovolil jsem vám hovořit bez obalu. V jakém smyslu si počínám pošetile?“

„To slovo mi uklouzlo, Veličenstvo. Chtěl jsem říct ‚irelevantní‘. To, jak zacházíte se svými důvěrnými přáteli, je irelevantní. Musíte je podezřívat; nepodezřívat je by bylo nelidské. Stačí jedno neopatrné slovo jako třeba to, které jsem teď použil já, neopatrné gesto, výraz, jenž ve vás vzbudí pochybnosti, a už se musíte s přimhouřenýma očima trochu stáhnout. I sebemenší náznak podezření přitom odstartuje začarovaný kruh. Příslušný důvěrník vycítí vaše podezření, bude vám je zazlívat a jeho chování dozná změny, i kdyby se sebevíc snažil tomu zabránit. To zase vycítíte vy, vaše podezření se prohloubí a celé to skončí buď jeho popravou, nebo vaším zavražděním. Jde o proces, jenž se v uplynulých čtyřech staletích ukázal být pro císaře nevyhnutelným, a o jeden z mnoha příznaků rostoucí obtížnosti spravování říšských záležitostí.“

„Pak ale nemohu udělat nic pro to, abych svému zavraždění zabránil.“

„To sice ne, Veličenstvo,“ odvětil Seldon, „ale na druhou stranu třeba budete mít štěstí.“

Kleon zabubnoval prsty na opěradlo křesla a úsečně odsekl: „Jste k ničemu, člověče, stejně jako ta vaše psychohistorie. Odejděte.“ A s těmi slovy se císař odvrátil, znenadání vyhlížeje mnohem starší než na svých dvaatřicet let.

„Říkal jsem vám, že má matematika vám k ničemu nebude, Veličenstvo. Přijměte mou nejhlubší omluvu.“

Seldon se pokusil uklonit, ale v reakci na nějaký signál, který nezaznamenal, vstoupili do místnosti dva strážní a odvedli jej pryč. Z vladařské komnaty se za ním nesl Kleonův hlas: „Odveďte tohoto muže tam, odkud jste jej přivedli.“

4

Eto Demerzel se vynořil a zadíval se na císaře s náznakem náležité úcty.

Řekl: „Málem jste se nechal unést, sire.“

Kleon vzhlédl a se zjevným úsilím se přinutil k úsměvu. „Už je to tak. Ten člověk mě velice zklamal.“

„A přitom nesliboval víc, než kolik nabízel.“

„Nenabízel vůbec nic.“

„A nic nesliboval, Veličenstvo.“

„Zklamal mě.“

Demerzel dodal: „Možná je v tom víc než jen zklamání. Ten člověk je splašená lokomotiva, Veličenstvo.“

„Co že je, Demerzeli? Proč musíte vždycky používat tak prazvláštní výrazy? Co je to lokomotiva?“

Demerzel odvětil vážně: „Je to jen takový výraz, který jsem slýchával v mládí, Veličenstvo. Říše je plná zvláštních výrazů a některé z nich jsou na Trantoru neznámé, stejně jako ty trantorské bývají zase neznámé jinde.“

„Přišel jste mě snad poučovat o rozlehlosti Říše? Co jste myslel tím, že ten člověk je splašená lokomotiva?“

„Jen to, že může napáchat značné škody, aniž by to měl v úmyslu. Není si vědom vlastní síly. Ani důležitosti.“

„To jste vydedukoval sám, Demerzeli?“

„Ano, Veličenstvo. Pochází ze zaostalého kraje. Nezná Trantor ani zdejší mravy. Nikdy předtím naši planetu nenavštívil a neumí se chovat tak, jak se sluší a patří, jako dvořan. A přesto se vám postavil.“

„A proč by ne? Dovolil jsem mu, aby vyjádřil svůj názor. Odložil jsem ceremonii stranou. Jednal jsem s ním jako se sobě rovným.“

„Ne tak docela, Veličenstvo. Není vám dáno jednat s druhými jako se sobě rovnými. Jste zvyklý rozkazovat. A i kdybyste se snažil dosáhnout toho, aby se lidé ve vaší přítomnosti cítili nenuceně, jen málokdo by to dokázal. Většina by ztratila řeč, nebo ještě hůř, chovala by se podlézavě a servilně. Tento muž vám oponoval.“

„Vy ho proto možná obdivujete, Demerzeli, ale mně se ten člověk nelíbil.“ Kleon se rozladěně zamyslel. „Všiml jste si, že se mi nijak nesnažil svou matematiku vysvětlit? Jako by věděl, že bych z toho nerozuměl jedinému slovu.“

„A také byste nerozuměl, sire. Nejste matematik, vědec jakéhokoli zaměření ani umělec. Existuje mnoho vědních oborů, v nichž se jiní vyznají lépe než vy. Jejich úkolem je pak využívat tyto znalosti ve službě císaři. Vy jste císař, což má větší cenu než všechny jejich specializace dohromady.“

„Opravdu? Nevadilo by mi cítit se jako ignorant před starým mužem, jenž své vědění nashromáždil v průběhu mnoha let. Ale tento muž, Seldon, je teprve v mém věku. Jak to, že toho tolik ví?“

„Nemusel se učit, jak rozkazovat druhým a jak dospívat k rozhodnutím ovlivňujícím životy jiných.“

„Občas si říkám, Demerzeli, jestli se mi náhodou nevysmíváte.“

„Veličenstvo?“ opáčil Demerzel vyčítavě.

„Ale na tom nesejde. Vraťme se k té vaší splašené lokomotivě. Proč je podle vás tak nebezpečný? Mně přišel jako naivní prosťáček.“

„A tím také je. Vyvinul však ten matematický postup.“

„Který je podle něj k ničemu.“

„Myslel jste si, že by se dal využít. Já také, když jste mi to vysvětlil. Možná to napadne i další. Dokonce i jeho samotného by to mohlo napadnout, když mu to teď bylo předloženo k zamyšlení. A kdo ví, třeba ještě přijde s nějakým způsobem, jak jej uplatnit v praxi. Kdyby se mu to podařilo, zajistila by mu schopnost předpovídat budoucnost, byť sebevíc mlhavě, velmi vlivnou pozici. I kdyby on sám po moci netoužil a oplýval tím sebezapřením, které mi vždy přišlo nepravděpodobné, mohli by jej využívat jiní.“

„Snažil jsem se ho využít. Nenechal se.“

„Nepřemýšlel o tom. Třeba o tom teď začne přemýšlet. A jestliže neměl zájem nechat se využít vámi, nemohl by se nechat přemluvit – řekněme – místodržícím Yaku?“

„Proč by měl být ochoten pomáhat Yaku víc než nám?“

„Jak sám poukázal, předvídat emoce a chování jedinců je obtížné.“ Kleon se zachmuřil a zamyšleně usedl. „Opravdu si myslíte, že by mohl tu svou psychohistorii rozvinout do té míry, aby byla skutečně užitečná? On sám je přesvědčen, že by to nešlo.“

„Možná s postupem času dojde k závěru, že se mýlil, když tu možnost popíral.“

„V tom případě jsem ho možná měl zadržet.“

„Nikoli, Veličenstvo. Instinkt vám správně velel, abyste jej propustil. Uvěznění, ať už jakkoli maskované, by u něj vyvolalo beznaděj a zášť, jež by mu zabránily jak v dalším rozvedení jeho myšlenek, tak v tom, aby s námi ochotně spolupracoval. Lepší je nechat ho jít, jak jste právě učinil, ale držet ho nadále na neviditelné uzdě. Jen tak můžeme předejít tomu, aby jej využil některý z vašich nepřátel, sire, a až shledáme, že nazrál čas, kdy bude jeho věda plně rozvinutá, můžeme uzdu zase přitáhnout a předvolat jej. Pak bychom mohli být… přesvědčivější.“

„Ale co když se ho skutečně zmocní některý z mých nepřátel, nebo ještě lépe nepřátel Říše, neboť já koneckonců jsem Říše, nebo co když se z vlastní vůle rozhodne sloužit nepříteli… Chápejte, takovou variantu přece nemohu vyloučit.“

„A ani nesmíte. Dohlédnu na to, aby k tomu nedošlo, ale pokud by se tak přece jen navzdory veškerému úsilí stalo, bude lepší, když ho nebude mít nikdo, než aby padl do špatných rukou.“

Kleon se zatvářil rozpačitě. „To už nechám na vás, Demerzeli, ale doufám, že jsme se příliš neunáhlili. Mohlo by koneckonců jít o člověka zapáleného čistě pro teoretickou vědu, která nefunguje a ani nemůže fungovat.“

„To je docela dobře možné, Veličenstvo, ale bylo by bezpečnější předpokládat, že ten muž je – nebo by mohl být – důležitý. Pokud se ukáže, že jsme věnovali pozornost někomu naprosto bezvýznamnému, ztratíme tím jen trochu času, nic víc. Pokud bychom však ignorovali osobu značné důležitosti, mohli bychom ztratit celou galaxii.“

„Dobrá tedy, ale doufám, že nebudu muset znát podrobnosti – pakliže by měly být nemilé.“

„Doufejme, že to nebude ten případ.“

5

Seldon měl celý večer, noc a část dopoledne na to, aby se vzpamatoval ze svého setkání s císařem. Proměnlivý ráz světla zalévajícího chodníky, pohyblivé chodby, prostranství a parky císařského sektoru Trantoru každopádně budil dojem, že uplynul celý večer, noc a část dopoledne.

Teď zrovna seděl v parčíku na malém plastovém sedadle, které se úhledně přizpůsobilo jeho tělu, a nic mu nechybělo. Podle světla to vypadalo, že dopoledne je v plném proudu, a vzduch byl přesně tak chladný, aby působil svěže, a přitom z něj ani trochu nezáblo.

Vypadalo to tu takhle vždy? Vybavil se mu ten šedý den venku, když jel na schůzku s císařem. A pak se mu vybavily všechny ty šedé a chladné a teplé a deštivé a sněhové dny na Helikonu, jeho domovském světě, a napadlo ho, jestli by se po nich někomu mohlo stýskat. Bylo vůbec možné sedět v trantorském parku, těšit se den za dnem z ideálního počasí, kdy vliv povětří ani necítíte – a náhle zjistit, že vám chybí kvílení větru, řezavá zima nebo vlhkost k zalknutí?

Snad ano. Ale ne během prvního dne, druhého ani sedmého. On sám má k dispozici jen tento den, a zítra zase odletí. Chtěl si jej užít, dokud to jde. Koneckonců se na Trantor možná už nikdy nevrátí.

Přesto byl však stále nesvůj z toho, že mluvil tak svobodně před mužem, který mohl dle libosti nařídit jeho uvěznění nebo popravu – či přinejmenším ekonomickou a sociální smrt v podobě ztráty zaměstnání a společenského postavení.

Seldon si Kleona I. vyhledal v encyklopedické sekci počítače ve svém hotelovém pokoji, než šel spát. Císař v ní byl horlivě vychvalován, stejně jako byl bezesporu zaživa vychvalován každý císař bez ohledu na své skutky. Seldon tomu nevěnoval větší pozornost, ale zaujala ho skutečnost, že Kleon se narodil v prostorách paláce a nikdy jej neopustil. Nikdy nezavítal ani na samotný Trantor, do žádného koutu tohoto světa mnoha kupolí. Mohlo tomu tak být z bezpečnostních důvodů, ale zároveň to znamenalo, že císař byl vězněm, ať už si to připouštěl či nikoliv. Možná byl držen v nejluxusnější věznici z celé galaxie, ale pořád to byla jen věznice.

A i když císař budil dojem člověka mírného a nic nenasvědčovalo tomu, že by šlo o zarytého samovládce, jakými bylo tolik jeho předchůdců, přilákat jeho pozornost nebylo dobré. Seldon se utěšoval pomyšlením, že se zítra vrací na Helikon, byť doma panovala zima (a navíc zatím dost tuhá).

Zahleděl se vzhůru do jasného rozptýleného světla. Přestože tu nemohlo pršet, zdejšímu ovzduší rozhodně vláha nechyběla. Kousek od něj šuměl vodotrysk; vegetace byla zelená a nejspíš nikdy netrpěla suchem. V křoví to občas zašelestilo, jako by se tam ukrývalo jedno či více malých zvířátek. Slyšel i bzukot včel.

Přestože se o Trantoru po celé galaxii mluvilo jako o umělém světě kovu a keramiky, tento nevelký úsek ve skutečnosti působil vesměs venkovským dojmem.

Přítomnosti parku využívalo ještě několik dalších osob se světlými kloboučky, v některých případech docela maličkými, na hlavách. Opodál seděla velmi půvabná mladá žena, která však byla sehnutá nad prohlížečkou a tudíž jí nebylo vidět do tváře. Kolem prošel muž, který ho krátce, bez zvědavosti přelétl pohledem, načež se usadil na protější sedadlo, přehodil jednu nohu v upnuté růžové nohavici přes druhou a zabořil se do štosu teleprintů.

Muži poněkud nezvykle tíhli k pastelovým odstínům, zatímco ženy většinou chodily v bílém. V tak čistém prostředí dávaly světlé barvy smysl. S pobavením se zadíval na svůj vlastní helikonský oděv, v němž převládala nevýrazná hněď. Kdyby se měl usadit na Trantoru – což se nestane –, musel by si pořídit vhodné oblečení, aby nebudil nemístnou zvědavost, posměch či odpor. Například ten muž s teleprinty se na něj teď zadíval zvědavěji – určitě ho zaujalo jeho mimosvětské oblečení.

Seldon přivítal s úlevou, že se mu muž nesmál. Dokázal by se sice povznést nad to, že je někomu k smíchu, ale přece by od něj nikdo nemohl čekat, že si to bude užívat.

Nenápadně dotyčného pozoroval, jelikož to vypadalo, že muž řeší nějaké vnitřní dilema. Jednu chvíli se zdálo, že co nevidět promluví, pak jako by si to zase rozmyslel, potom ho zjevně opět přemáhalo nutkání něco říct. Seldona zajímalo, jak to asi dopadne.

Prohlédl si ho důkladněji. Byl vysoký, měl široká ramena a břicho postrádající jakýkoli přebytečný tuk, tmavší vlasy s blond odlesky, hladce oholenou tvář a vážný výraz. Bylo na něm něco atletického, přestože se mu nikde neboulily žádné svaly, a jeho obličej měl poněkud výrazněji řezané rysy – příjemný, ale nebylo na něm nic „půvabného“.

Než prohrál (nebo možná vyhrál) ten vnitřní boj, Seldon došel k závěru, že se mu muž líbí.

Muž ho oslovil: „Promiňte, ale nebyl jste náhodou na Decenálním sjezdu? Na tom matematickém?“

„Ano, byl,“ přitakal Seldon ochotně.

„Aha, hned jsem si to myslel. Posadil jsem se tu – když dovolíte – právě proto, že jsem vás poznal. Ale pokud narušuji vaše soukromí…“

„Kdepak. Zrovna si vychutnávám chvíli odpočinku.“

„Schválně, jestli se trefím. Vy jste profesor Seladon.“

„Seldon. Hari Seldon. Skoro jste to trefil. A vy?“

„Fals Umhomin.“ Lehce přitom zrozpačitěl. „Zcela lidové jméno, obávám se.“

„Já sám jsem ještě žádného False nepotkal,“ prohodil Seldon. „Ani Umhomina. Což z vás dělá svého druhu unikát, řekl bych. Dalo by se uvažovat o tom, zda to není lepší, než když si vás pořád pletou se všemi těmi ostatními Harii. Nebo Seldony, když na to přijde.“

Seldon si přitáhl židli blíž k Umhominovi, až zaskřípala na poloelastických keramoidových dlaždicích.

„Když už mluvíme o té lidovosti,“ pokračoval, „co říkáte na to mimosvětské oblečení, které mám na sobě? Vůbec mi nedošlo, že bych si měl obstarat trantorský oděv.“

„Mohl byste si nějaký koupit,“ odvětil Umhomin, který si Seldona měřil s potlačovanou nechutí.

„Zítra odjíždím, a navíc bych si to nemohl dovolit. Matematikové se občas potýkají s velkými čísly, ale nikdy v souvislosti s příjmem. – Předpokládám, že jste matematik, Umhomine.“

„Ne. Absolutní netalent.“

„Ach tak.“ Seldon pocítil zklamání. „Říkal jste, že jste mě viděl na Decenálním sjezdu.“

„Byl jsem tam jako divák. Jsem novinář.“ Zamával svými teleprinty, pak náhle jako by si uvědomil, že je má v ruce, a zastrčil je do klokaní kapsy své bundy. „Dodávám podklady pro zpravodajské holovysílání.“ Pak dodal zamyšleně: „Ale už mě to dost unavuje.“

„Ta práce?“

Umhomin přikývl. „Nebaví mě pořád shromažďovat nesmysly ze všech světů. Nesnáším tu cestu vedoucí do záhuby.“

Upřel na Seldona hloubavý pohled. „Ale občas člověk padne na něco zajímavého. Doneslo se mi, že vás viděli, jak ve společnosti císařské gardy míříte k branám paláce. Nemluvil jste náhodou s císařem?“

Ze Seldonova obličeje se vytratil úsměv. Řekl pomalu: „I kdyby ano, sotva by šlo o námět vhodný ke zveřejnění.“

„Nene, ne pro zveřejnění. Pokud to nevíte, Seldone, dovolte, abych byl první, kdo vám to oznámí… První pravidlo téhle zpravodajské hry zní, že o císaři nebo jeho osobní svitě se zásadně nesděluje nic, co nepochází z oficiálních zdrojů. Je to samozřejmě chyba, jelikož se pak šíří šeptanda, která je mnohem horší než pravda, ale tak už to prostě chodí.“

„Ale pokud to nemůžete zveřejnit, příteli, proč se ptáte?“

„Osobní zvědavost. Věřte mi, při téhle práci se toho dozvíte mnohem víc, než kolik se nakonec odvysílá. – Budu hádat. Nesledoval jsem sice vaši přednášku, ale pochopil jsem, že jste hovořil o možnosti předpovídat budoucnost.“

Seldon zavrtěl hlavou a zamumlal: „Byl to omyl.“

„Prosím?“

„Ale nic.“

„To víte, predikce – přesná predikce – by císaře zajímala stejně jako kteréhokoli jiného vládního činitele, takže bych tipoval, že Kleon, první toho jména, se vás na ni vyptával a jestli byste byl tak laskav a něco mu předpověděl.“

Seldon opáčil upjatě: „O této záležitosti nehodlám dále diskutovat.“ Umhomin pokrčil rameny. „Nejspíš u toho byl i Eto Demerzel.“

„Kdo?“

„Vy jste nikdy neslyšel o Eto Demerzelovi?“

„Ne.“

„Kleonovo druhé já – Kleonův mozek – Kleonův zlý duch. Už se mu dostalo všech těchhle přízvisek – pakliže se omezíme jen na ta reprodukovatelná. Musel u toho být.“

Seldon se zatvářil nechápavě a Umhomin dodal: „No, možná jste ho neviděl, ale byl tam. A pokud si myslí, že umíte předpovídat budoucnost –“

„Já neumím předpovídat budoucnost,“ prohlásil Seldon, vrtě zamítavě hlavou. „Kdybyste vyslechl mou přednášku, věděl byste, že jsem hovořil pouze o teoretické možnosti.“

„Přesto však – pokud si myslí, že umíte předpovídat budoucnost, nenechá vás odejít.“

„Musel tak učinit. Vždyť jsem teď tady.“

„To nic neznamená. Ví, kde se nacházíte, a nespustí vás z očí. A až vás bude potřebovat, tak si pro vás dojde, ať budete kdekoliv. Když dojde k závěru, že jste užitečný, vytluče z vás veškerý užitek. A pokud dojde k závěru, že jste nebezpečný, vytluče z vás duši.“

Seldon vytřeštil oči. „O co vám jde? Chcete mě vyděsit?“

„Chci vás varovat.“

„Nevěřím ničemu z toho, co tvrdíte.“

„Že ne? Před chvílí jste řekl, že to byl omyl. Neměl jste snad na mysli, že zveřejnění té statě byl omyl, který vás dostal do potíží, o něž nestojíte?“ Seldon si znepokojeně skousl dolní ret. Ten odhad se až nepříjemně blížil pravdě – a právě v tom okamžiku Seldon zaregistroval přítomnost vetřelců.

Nevrhali stín, na to bylo světlo příliš měkké a rozptýlené. Byl to prostě jen pohyb, který se mihnul na okraji jeho zorného pole – a pak ustal.

1 Všechny citace z GALAKTICKÉ ENCYKLOPEDIE, jež zde se svolením nakladatele reprodukujeme, pocházejí ze sto šestnáctého vydání z roku 1020 E. N., které vyšlo péčí Nakladatelství Galaktické encyklopedie na Terminu.

Část druhá

Útěk

Trantor – … Metropole první galaktické Říše… Za vlády Kleona I. prožívala období „soumračného lesku“, kdy se vše zdálo nasvědčovat tomu, že je na vrcholu svých sil. Její pevninská část o celkové rozloze 200 milionů kilometrů čtverečních byla kompletně zastřešena kupolemi (s výjimkou císařského paláce a okolí), pod nimiž se rozkládalo nekonečné město zasahující až pod kontinentální šelfy. Počet obyvatel činil 40 miliard a navzdory četným (a ve zpětné perspektivě evidentním) příznakům narůstajících potíží ti, kdo na Trantoru žili, jej nepochybně stále ještě vnímali jako bájný Věčný svět a neočekávali, že by vůbec kdy mohl…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE

6

Seldon vzhlédl. Před ním stál mladý muž, který na něj shlížel s výrazem pobaveného opovržení. Vedle něj byl další mladík, možná o něco mladší. Oba byli rozložití a vypadali, že mají sílu.

Na sobě měli to, co Seldon považoval za krajní podobu trantorské módy – křiklavě nesourodé barvy, široké opasky s třásněmi a buřinky se širokou krempou kolem dokola, z níž se na dvou místech táhla k zátylku zářivě růžová stužka.

Seldonovi to přišlo zábavné, a tak se usmál.

Mladík stojící před ním se na něj obořil: „Co se šklebíš, ty moulo?“

Seldon přešel tón oslovení bez komentáře a vlídně odpověděl: „Odpusťte mi, prosím, můj úsměv. Jen jsem se kochal vaším oděvem.“

„Mým oděvem? A co jako? Co máš na sobě ty? Jak můžeš nosit takovýhle děsný svinstvo?“ Natáhl ruku a cvrnkl prstem do klopy Seldonova kabátu – nehorázně těžkopádného a fádního, pomyslel si Seldon, ve srovnání s rozvernými barvami jeho protějšku.

„Obávám se, že to je mé mimosvětské šatstvo. Nic jiného na sebe nemám.“

Nemohl si nevšimnout, že těch pár dalších lidí, kteří v parčíku seděli spolu s ním, vstává a odchází pryč. Jako by očekávali potíže a neměli v úmyslu zdržovat se v jejich blízkosti. Seldonovi blesklo hlavou, jestli se i jeho nový přítel Umhomin zvedne k odchodu, ale přišlo mu nemoudré spouštět oči z mladíka, který na něj dotíral. Nepatrně se na svém sedadle zaklonil dozadu.

Mladý muž se otázal: „Tak ty jsi mimosvěťák?“

„Přesně tak. Ergo i mé šaty.“

„Ergo? Co je to za slovo? Taky mimosvětský?“

„Chtěl jsem říct, že proto vám mé oblečení přijde zvláštní. Jsem tu na návštěvě.“

„Z jaký planety?“

„Helikon.“

Mladíkovo obočí se svraštilo. „Neznám.“

„Není to moc velká planeta.“

„Proč se tam nevrátíš?“

„Přesně to mám v úmyslu. Zítra odlétám.“

„Dřív! Teď hned!“

Mladík střelil pohledem po svém druhovi. Seldon ho napodobil a koutkem oka zahlédl Umhomina. Ten sice neodešel, ale park byl nyní zcela prázdný až na něj, Seldona a ty dva mladíky.

Seldon pronesl: „Myslel jsem, že bych dnešek strávil prohlídkou místních pamětihodností.“

„Kdepak. To radši nedělej. Okamžitě se vrať domů.“ Seldon se pousmál. „Je mi líto, ale nevrátím.“

Mladík prohodil ke svému druhovi: „Tobě se líbí, co má na sobě, Marbie?“

Marbie poprvé za celou tu dobu promluvil: „Ne. Je to hnus. Zvedá se mi z toho žaludek.“

„Přece ho tady nenecháme pobíhat, když se z něj lidem zvedá žaludek, Marbie. To je nehygienický.“

„To si piš, že je, Aleme,“ přizvukoval Marbie.

Alem se zakřenil. „Takže. Slyšels, co říkal Marbie.“

V tu chvíli se ozval Umhomin. Řekl: „Poslyšte, vy dva, Aleme, Marbie, nebo jak se vlastně jmenujete. Užili jste si trochu zábavy, tak proč nejdete zase někam jinam?“

Alem, který se nakláněl k Seldonovi, se napřímil a otočil. „A ty jsi kdo?“

„Do toho ti nic není,“ odsekl Umhomin.

„Jsi Trantořan?“ vyzvídal Alem.

„Do toho ti taky nic není.“

Alem se zamračil a opáčil: „Jsi oblečenej po trantorsku. O tebe nemáme zájem, tak si nezadělávej na problémy.“

„Hodlám tu zůstat. To znamená, že jsme dva. Dva proti dvěma, to nevypadá na váš druh rvačky. Co takhle si nejdřív sehnat pár přátel, abyste zvládli dva lidi najednou?“

Seldon ho oslovil: „Snad radši abyste odešel, dokud to jde, Umhomine. Je od vás hezké, že se snažíte mě chránit, ale nechci, abyste přišel k úhoně.“

„Tihle dva nejsou nebezpeční, Seldone. Jen párek poskoků za půl kreditu.“

„Poskoků!“ To slovo zjevně Alema rozzuřilo, z čehož Seldon vyvodil, že to je na Trantoru větší urážka než u nich na Helikonu.

„Hele, Marbie,“ zavrčel Alem. „Ty se postarej o toho druhýho zparchantělýho poskoka a já strhám šaty z tohohle Seldona. O toho nám jde. A teď…“

Prudce trhnul rukama, aby chytil Seldona za klopy a vytáhl ho na nohy. Seldon ho odstrčil, jakoby instinktivně, a jeho židle se převrátila dozadu. Sevřel ruce, které se k němu natahovaly, vykopl nohou a jeho židle spadla na zem.

Vzápětí mu Alem prosvištěl nad hlavou, otáčeje se v letu, a dopadl ztěžka na záda hned za něj.

Seldon se prohnul, když jeho židle padala na zem, a hned byl na nohou, shlížeje nejdřív na Alema a vzápětí pátraje pohledem po Marbiem.

Alem ležel bez hnutí, tvář zkřivenou bolestí. Palce na rukou měl bolestivě vymknuté, rozkrok měl v jednom ohni a páteř nepříjemně naraženou.

Umhominova levička obemkla zezadu Marbieho krk a jeho pravička mu zkroutila ruku za záda v úhlu nevěštícím nic dobrého. Marbie byl rudý ve tváři od toho, jak se marně snažil chytit dech. Na zemi vedle nich ležel nůž s malou třpytivou laserovou intarzií.

Umhomin lehce zmírnil stisk a prohlásil s nefalšovanou starostlivostí: „Pěkně jste toho druhého pochroumal.“

Seldon odvětil: „Obávám se, že ano. Kdyby dopadl trochu jinak, mohl si zlomit vaz.“

„Co jste to za matematika?“

„Helikonský matematik.“ Sehnul se pro nůž, a poté co si jej prohlédl, pokračoval: „Nechutné – a smrtící.“

Umhomin podotknul: „Pro jejich účely by stačila i obyčejná čepel nevyžadující zdroj energie. – Ale nechme tyhle dva jít. Pochybuji, že by se jim chtělo pokračovat.“

Pustil Marbieho, který si nejdřív promnul rameno a potom krk. Lapaje po dechu, vrhl na oba muže pohled plný nenávisti.

Umhomin ho stroze vybídl: „Radši odsud zmizte. Jinak budeme nuceni ohlásit, že jste spáchali násilné napadení a pokus o vraždu. Jistě nebude těžké prokázat, že tento nůž patří vám.“

Seldon a Umhomin sledovali, jak se Marbie lopotí, aby zvedl Alema ze země a pomohl bolestí zkroucenému mladíkovi odpotácet se pryč. Jednou nebo dvakrát se po nich ohlédli, ale Seldon a Umhomin jen netečně přihlíželi.

Seldon natáhl ruku. „Jak vám mohu poděkovat za to, že jste přispěchal cizinci na pomoc proti dvěma útočníkům? Pochybuji, že bych si s nimi sám uměl poradit.“

Umhomin mávl skromně rukou. „Neměl jsem z nich strach. Jsou to jen nájemní pouliční rváči. Stačilo mi je dostat do ruky – a vám samozřejmě také.“

„Máte v těch svých rukou pěknou sílu,“ nadhodil Seldon.

Umhomin pokrčil rameny. „Vy taky.“ Pak, aniž by změnil tón hlasu, prohlásil: „Tak pojďte, ať už jsme odsud pryč. Ztrácíme čas.“

„Proč bychom se měli dávat na útěk? Bojíte se snad, že se ti dva vrátí?“

„Jen přes své mrtvoly. Ale někteří z těch statečných lidí, kteří tento park tak rychle opustili, aby se vyhnuli nepříjemné podívané, mohli uvědomit policii.“

„Dobrá. Máme jména těch pobudů. A dokázali bychom je poměrně přesně popsat.“

„Popsat je? Proč by se o ně policie měla zajímat?“

„Spáchali přece napadení –“

„Nebuďte bláhový. Nemáme na sobě ani škrábnutí. Ti dva jsou zralí do nemocnice, zejména Alem. To my bychom stanuli před soudem.“

„To přece není možné. Ti lidé byli svědky toho, že –“

„Žádní svědkové nebudou předvoláni. – Už to konečně pochopte, Seldone. Tihle dva šli po vás – a to zcela konkrétně. Byli informováni, že na sobě budete mít helikonský oděv, a zřejmě jim vás důkladně popsali. Možná jim dokonce ukázali i hologram. Tipoval bych, že byli vysláni těmi, kdo shodou okolností mají policii na povel, takže bude lepší se tu nezdržovat.“

Načež zamířil spěšně pryč, svíraje Seldona za paži. Seldon shledal, že se mu nevytrhne, a tak jej následoval, připadaje si jako dítě v rukou impulzivní chůvy.

Vřítili se do pasáže, a než si Seldonovy oči zvykly na příšeří, které v ní panovalo, uslyšeli hukot brzd vozidla.

„A jsou tady,“ zamumlal Umhomin. „Přidejte, Seldone.“ Naskočili do pohyblivé chodby a ztratili se v davu.

7

Seldon se pokusil přesvědčit Umhomina, aby ho odvedl do jeho hotelového pokoje, ale ten o tom nechtěl ani slyšet.

„Zbláznil jste se?“ zasyčel napůl šeptem. „Už tam na vás budou čekat.“

„Jenže tam na mě taky čekají moje zavazadla.“

„Tak budou muset počkat.“

A teď byli v nevelké místnosti v příjemné obytné budově, která se mohla nacházet naprosto kdekoliv, aspoň co se Seldona týkalo. Rozhlédl se po jednopokojovém apartmá. Většinu prostoru zabíral psací stůl se židlí, postel a počítačová přípojka. Nebyly tu žádné kuchyňské spotřebiče ani umyvadlo, ale Umhomin ho nasměroval ke společné umývárně na konci chodby. Než Seldon vykonal potřebu, někdo vešel. Vrhl letmý zvědavý pohled ani ne tak na Seldona samotného jako na jeho šaty a pak odvrátil zrak.

Seldon se o tom zmínil Umhominovi, který zavrtěl hlavou a řekl: „Budeme se muset zbavit vašeho oblečení. Škoda, že Helikon je tak zaostalý, co se módy týče –“

Seldon ho netrpělivě přerušil: „Do jaké míry jde jen o výplod vaší představivosti, Umhomine? Už jste mě napůl zviklal, a přitom to může být jen jakási… jakási –“

„Nehledáte náhodou výraz ‚paranoia‘?“

„Dobrá, tak tedy hledám. Třeba jde o nějakou vaši podivnou paranoidní představu.“

„Popřemýšlejte o tom, ano? Nemůžu vám předložit matematický důkaz, ale viděl jste přece císaře. Nepopírejte to. Něco od vás chtěl, a vy jste mu to odepřel. To také nepopřete. Tipoval bych, že tím, co od vás chtěl a vy jste mu odmítl poskytnout, byla podrobná předpověď budoucnosti. Třeba si Demerzel myslí, že svou nevědomost jen předstíráte – že čekáte, až vám za podrobnou předpověď nabídnou vyšší cenu, nebo že kromě něj existují ještě další zájemci. Kdo ví? Říkal jsem vám, že jestli o vás Demerzel stojí, dostane vás, ať budete kdekoliv. Řekl jsem vám to těsně předtím, než na scénu vtrhli ti dva zabedněnci. Jsem novinář, a ještě k tomu Trantořan. Vím, jak to chodí. Alem v jednu chvíli řekl: ‚O toho nám jde.‘ Pamatujete?“

„Shodou okolností ano.“

„Já jsem pro něj byl jen ten druhý ‚zparchantělý poskok‘, kterého je třeba odklidit, zatímco on se bude věnovat jejich pravému úkolu, totiž napadení vaší osoby.“

Umhomin se posadil na židli a ukázal na lůžko. „Natáhněte se, Seldone. Udělejte si pohodlí. Ať už ty dva poslal kdokoli, a podle mého názoru to musel být Demerzel, může poslat i další, takže to vaše oblečení budeme muset vyhodit. Řekl bych, že každý další Helikoňan, jehož v tomto sektoru přistihnou v helikonských šatech, bude mít velké problémy, dokud se mu nepodaří prokázat, že nejde o vás.“

„Ale no tak.“

„Myslím to vážně. Budete se muset z těch šatů vysvléci, abychom je mohli atomizovat – pokud se nám vůbec podaří dostat k likvidátoru, aniž by si nás někdo všiml. A předtím vám budu muset sehnat trantorské šatstvo. Budu přitom muset vzít v potaz, že jste menší než já. Nemusí vám padnout úplně přesně –“

Seldon zavrtěl hlavou. „Nemám tolik kreditů, abych si je mohl dovolit. Ne u sebe. Veškeré kredity – a že jich není mnoho – mám uložené v hotelovém sejfu.“

„To vyřešíme jindy. Teď tu musíte hodinu nebo dvě zůstat, než seženu potřebné oblečení.“

Seldon rozpřáhl ruce a rezignovaně povzdechl: „Dobrá tedy. Je-li to tak důležité, zůstanu.“

„Nepokusíte se vrátit do hotelu? Čestné slovo?“

„Čestné slovo matematika. Ale jsem trochu v rozpacích z toho, kolik starostí jsem vám přidělal. Nemluvě o výdajích. Navzdory všem těm řečem o Demerzelovi mi koneckonců nechtěli doopravdy ublížit nebo mě unést. Hrozili mi jen tím, že ze mě servou oděv.“

„Nejen to. Poté by vás odvedli na kosmodrom a posadili do hyperlodě mířící k Helikonu.“

„To byla jen bláhová výhrůžka, kterou jsem nemohl brát vážně.“

„Proč ne?“

„Beztak se vracím na Helikon. Řekl jsem jim to. Zítra odlétám.“

„Pořád ještě hodláte zítra odletět?“ opáčil Umhomin.

„Jistěže. Proč by ne?“

„Našly by se zcela zásadní důvody, proč ne.“

Seldona náhle zachvátila zlost. „No tak, Umhomine, skončeme už s touhle hrou. Vykonal jsem zde, co bylo třeba, a teď se chci vrátit domů. Lístky mám v hotelovém pokoji. Jinak bych se je pokusil vyměnit za dnešní spoj. Myslím to vážně.“

„Na Helikon se vrátit nemůžete.“

Seldon zbrunátněl. „Proč ne? Čekají tam snad na mě taky?“

Umhomin přikývl. „Nerozčilujte se, Seldone. I tam by na vás čekali. Poslouchejte. Jestli se vrátíte na Helikon, bude to, jako byste Demerzelovi vběhl rovnou do rány. Helikon je poslušné, spolehlivé území Říše. Vzbouřil se snad Helikon někdy nebo se postavil na proticísařskou stranu?“

„Ne, nevzbouřil – a měl k tomu dobrý důvod. Je obklopený většími světy. Na říšském míru závisí jeho bezpečnost.“

„Přesně! Říšské oddíly na Helikonu mohou tudíž počítat s bezvýhradnou spoluprací místní vlády. Byl byste pod nepřetržitým dohledem. Aby si vás Demerzel mohl vyžádat, kdykoli by se mu zachtělo. A kdybych vás teď nebyl varoval, nebyl byste si toho ani vědom a pracoval byste zcela otevřeně v mylném domnění, že jste v bezpečí.“

„To je směšné. Kdyby mě chtěl mít na Helikonu, proč mě prostě nenechal na pokoji? Zítra bych se tam vrátil. Proč by posílal ty dva pobudy, jen aby můj odlet o pár hodin uspíšil, a ještě přitom riskoval, že vzbudí mé podezření?“

„Proč by si měl myslet, že pojmete podezření? Nevěděl, že budu s vámi a že vás zatáhnu do toho, co označujete za mou paranoiu.“

„I kdybychom otázku předčasného varování dali stranou, proč tolik cavyků kvůli tomu, abych odletěl o pár hodin dříve?“

„Třeba se bál, že změníte názor.“

„A kam bych asi tak šel, když ne domů? Kdyby si pro mě mohl přijít na Helikon, mohl by si pro mě přijít kamkoliv. Mohl by si pro mě přijít třeba… třeba i na Anakreon vzdálený dobrých deset tisíc parseků, pokud bych si vzal do hlavy, že se tam vydám. Co je vzdálenost pro hyperprostorovou loď? I kdybych našel svět, který není říšské moci podřízen tak bezmezně jako Helikon, která planeta se císaři otevřeně vzbouřila? V Říši vládne mír. Přestože některé světy jí stále ještě zazlívají dávné křivdy, žádný se nepostaví císařským vojskům, aby mě ochránil. Navíc bych se mimo Helikon nemohl prokázat místním občanstvím, a tudíž by mi nikdo nebyl povinen poskytnout ochranu už jen z principu.“

Umhomin trpělivě naslouchal, přičemž zlehka přikyvoval, ale tvářil se stejně vážně a neproniknutelně jako předtím. „V tom, co říkáte, máte sice pravdu, ale existuje jeden svět, který císař tak docela pod kontrolou nemá. A právě to Demerzela znepokojuje, řekl bych.“

Seldon chvíli přemýšlel, ale nedokázal při rekapitulaci nedávných dějin vyvodit, na kterém světě by císařské oddíly byly bezmocné. Nakonec se zeptal: „O který svět jde?“

„O ten, na kterém se právě teď nacházíte, v čemž podle mého názoru vidí Demerzel hlavní nebezpečí. Nejde mu ani tak o to, aby vás donutil vrátit se co nejdřív na Helikon, jako o to donutit vás, abyste opustil Trantor dřív, než si z nějakého důvodu – třeba jen z pouhého turistického zápalu – usmyslíte tady zůstat.“

Oba muži chvíli seděli mlčky, načež Seldon sardonicky prohlásil: „Trantor! Hlavní město Říše, kde má říšská flotila domovskou základnu na vesmírné stanici obíhající kolem něj a kde je umístěn výkvět armádních jednotek. Jestli si myslíte, že oním bezpečným světem je právě Trantor, tak to už není paranoia, ale obyčejné blouznění.“

„Ne! Vy jste mimosvětec, Seldone. Nevíte, jaké to na Trantoru je. Žije tu čtyřicet miliard lidí a světů čítajících třeba jen desetinu toho počtu je pouhá hrstka. Trantor oplývá nepředstavitelnou technickou i kulturní vyspělostí. To, kde se nyní nacházíme, je císařský sektor, který se pyšní nejvyšší životní úrovní v celé galaxii a je obýván výhradně říšskými funkcionáři. Zbytek planety se však skládá z více než osmi set dalších sektorů, v některých případech obývaných subkulturami zcela odlišnými od té, kterou jste viděl zde, přičemž většina z nich je pro císařské vojsko nedotknutelná.“

„Jak to myslíte, nedotknutelná?“

„Říše nemůže vůči Trantoru výrazněji uplatnit hrubou sílu. Něco takového by dozajista otřáslo tím či oním aspektem techniky, na níž celá planeta závisí. Naše technika je vnitřně provázaná do té míry, že přerušení kterékoli z těchto vazeb by mělo za následek ochromení celku. Věřte mi, Seldone, u nás na Trantoru dobře víme, co se stane, když se nepodaří zastavit počínající zemětřesení, když nestihnete včas zmírnit sopečnou erupci, nerozeženete blížící se bouři, nebo když prostě jen vaší pozornosti unikne nějaká chyba zaviněná člověkem. Planeta se zapotácí a je třeba vynaložit veškeré úsilí, aby byla ihned obnovena rovnováha.“

„O tom jsem v životě neslyšel.“

Po Umhominově tváři přeletěl slabý úsměv. „Samozřejmě že ne. Chcete snad, aby Říše veřejně inzerovala slabost svého jádra? Já však jakožto novinář vím, co se děje, i když si toho mimosvěty nejsou vědomy, i když o tom neví většina Trantoru, i když se vládnoucí kruhy snaží tyto události ututlat. Věřte mi! Císař na rozdíl od vás ví – a Eto Demerzel také –, že nepokoje na Trantoru by mohly zničit celou Říši.“

„Navrhujete mi snad, abych z tohoto důvodu zůstal na Trantoru?“

„Ano. Mohu vám na Trantoru najít místo, kde budete před Demerzelem v naprostém bezpečí. Nebudete si muset měnit jméno, budete moci otevřeně pracovat dál, a on vám nebude moci ublížit. Proto vás chtěl okamžitě vyhnat z Trantoru, a nebýt toho šťastného řízení osudu, které nás svedlo dohromady, a překvapivé zdatnosti, s níž jste se bránil, bylo by se mu to také podařilo.“

„Ale jak dlouho budu muset na Trantoru zůstat?“

„Tak dlouho, jak to bude vaše bezpečí vyžadovat, Seldone. Třeba až do konce života.“

8

Hari Seldon se zadíval na svůj hologram promítaný Umhominovým projektorem. Byl dramatičtější a užitečnější než zrcadlo. Až to vypadalo, že je v místnosti přítomen dvakrát.

Upřel pohled na rukáv své nové tuniky. Jakožto rodilý Helikoňan by uvítal méně výrazné barvy, ale byl rád, že Umhomin aspoň zvolil tlumenější odstíny, než jaké byly na tomto světě zvykem. (Vzpomněl si na oděv, který nosili ti dva útočníci, a v duchu se otřásl.)

Nahlas řekl: „Předpokládám, že také budu muset nosit tento klobouk.“

„V císařském sektoru ano. Kdybyste tu chodil prostovlasý, dával byste tím najevo neznalost dobrých mravů. V ostatních sektorech však platí jiná pravidla.“

Seldon si povzdechl. Buřinka byla vyrobená z měkké látky, která se přizpůsobila tvaru jeho hlavy, když si ji nasadil. Krempa měla po celém obvodu rovnoměrnou šířku, ale byla užší než u klobouků, které měli na hlavách útočníci. Utěšovalo ho zjištění, že krempa obtáčí jeho buřinku nanejvýš slušivě.

„Tenhle ale nemá řemínek pod bradou.“

„Pochopitelně. Tyhle doplňky nosí jen mladí štropáci.“

„Kdo že?“

„Štropák je ten, kdo se schválně obléká tak, aby pobuřoval ostatní. Jsem si jist, že podobné lidi máte i u vás na Helikonu.“

Seldon vyprskl. „Třeba ty, kdo nosí na půlce hlavy vlasy po ramena a druhou půlku si vyholují.“ Při té vzpomínce se usmál.

Umhomin lehce zkřivil rty. „Umím si představit, že to vypadá mimořádně ohavně.“

„Dokonce ještě hůř. Údajně se rozdělují na levičáky a pravičáky, přičemž každá z obou stran shledává existenci té druhé vrcholně urážlivou. Často se spolu utkávají v pouličních šarvátkách.“

„V tom případě věřím, že se s kloboukem dokážete smířit, zejména když ani nemá podbradník.“

„Zvyknu si.“

„Bude přitahovat jistou pozornost. Jednak je decentní a budí dojem, že truchlíte. A navíc vám ne úplně sedí. Jenže vy jej také nosíte s evidentními rozpaky. V císařském sektoru se však nezdržíme dlouho. – Už jste se vynadíval?“ A hologram s bliknutím zmizel.

Seldon se otázal: „Kolik vás tohle všechno stálo?“

„Záleží na tom?“

„Nerad bych byl vaším dlužníkem.“

„Nedělejte si s tím starosti. Je to mé rozhodnutí. Ale už jsme se tu zdrželi dost dlouho. Moc bych nedal za to, že ohlásí můj popis. Až po mně začnou pátrat, určitě přijdou i sem.“

„V tom případě,“ podotkl Seldon, „jsou kredity, které vás to bude stát, úplná maličkost. Vystavujete se kvůli mně osobnímu nebezpečí. Osobnímu nebezpečí!“

„Toho jsem si vědom. Ale je to mé svobodné rozhodnutí a já se o sebe umím postarat.“

„Ale proč –“

„Filozofické pozadí probereme později. – Mimochodem, už jsem atomizoval vaše šatstvo a pochybuji, že mě někdo viděl. Samozřejmě přitom však došlo k energetickému výboji, který přístroje zaznamenají. Někdo by z toho možná dokázal vyvodit, co se stalo – před dostatečně bystrým zvídavým pohledem a myslí je těžké utajit JAKÝKOLI skutek. Doufejme však, že budeme dávno pryč, než si dají dvě a dvě dohromady.“

9

Kráčeli chodbami osvětlenými měkkou žlutou září. Umhomin ostražitě těkal pohledem sem a tam a nutil je držet krok s davem, aby nikoho nepředbíhali a nikdo nepředbíhal je.

Kromě toho také udržoval tlumený, leč neutuchající hovor o podružnostech.

Seldon, nervózní a neschopný následovat jeho příkladu, poznamenal: „Že se tady ale lidé hodně nachodí. V obou směrech proudí nekonečné zástupy a na přechodech jakbysmet.“

„A proč taky ne?“ opáčil Umhomin. „Chůze je stále ještě nejlepším prostředkem k přesunu na krátkou vzdálenost. Je nejpraktičtější, nejlevnější a nejvíc zdraví prospěšná. Na tom nic nezměnily ani nesčetné roky technického pokroku. – Vy trpíte akrofobií, Seldone?“

Seldon vrhl pohled doprava přes zábradlí do hluboké proluky oddělující dva pruhy pro pěší, které se táhly vzájemně protilehlými směry a byly spojeny pravidelně rozmístěnými přechody. Otřásl se. „Jestli tím myslíte strach z výšek, tak normálně ne. Ale stejně to není moc příjemný pohled. Jak hluboko to sahá?“

„V tomto místě asi čtyřicet nebo padesát podlaží, myslím. Podobné uspořádání je běžné v císařském sektoru a v několika dalších vysoce rozvinutých oblastech. Ve většině lokalit se však lidé pohybují na úrovni toho, co by se dalo označit jako přízemí.“

„Hádal bych, že něco takového bude přímo vybízet k sebevražedným pokusům.“

„Ne moc často. Existují mnohem snazší metody. A sebevražda navíc nepatří na Trantoru mezi společensky odsuzovaná témata. Člověk tu může ukončit život celou řadou zavedených metod ve střediscích zřízených právě za tímto účelem – pakliže je ochoten nejprve absolvovat několik psychoterapeutických sezení. Občas sice dochází k nehodám, když už o tom mluvíme, ale kvůli tomu jsem se vás na tu akrofobii neptal. Máme namířeno ke stanovišti taxíků, kde mě znají jakožto novináře. Čas od času jim prokazuju různé službičky, a oni mi to někdy oplácejí. Zapomenou mě zaznamenat a nevšimnou si, že mě doprovázel společník. Samozřejmě si budeme muset trochu připlatit a je také samozřejmé, že pokud na ně Demerzelovi lidé pořádně zatlačí, budou muset s pravdou ven a zdůvodnit to lajdáckým účetnictvím, ale to může dost dlouho trvat.“

„Jak s tím souvisí ta akrofobie?“

„No, mohli bychom se tam dostat mnohem rychleji, když použijeme gravitační výtah. Málokdo jím jezdí a musím se vám přiznat, že samotného mě ta myšlenka moc netěší, ale jestli se na to cítíte, bylo by to pro nás lepší.“

„Co je gravitační výtah?“

„Takový experiment. Možná jednou nadejde doba, kdy se rozšíří po celém Trantoru, pokud to ovšem bude psychologicky přijatelné – nebo pokud si na to dost lidí dokáže zvyknout. Pak se možná uchytí i na dalších světech. Je to výtahová šachta bez výtahu, dalo by se říct. Prostě vkročíme do prázdna a začneme pomalu stoupat – nebo pomalu klesat – pod vlivem antigravitace. Zatím je to v podstatě jediné praktické uplatnění antigravitace, které známe, a to hlavně díky tomu, že je ze všech nejjednodušší.“

„Co se stane, když během přepravy dojde k výpadku energie?“

„Přesně to, co si myslíte. Začneme padat a – pokud se v ten okamžik nebudeme nacházet dost blízko ode dna – zemřeme. Ještě jsem neslyšel, že by k tomu došlo, a věřte mi, že bych o tom věděl, kdyby se něco takového přihodilo. Nemohli bychom sice takovou zprávu pustit do oběhu z bezpečnostních důvodů – s touhle výmluvou se vždycky ohánějí, když dojde na utajování špatných zpráv –, ale já bych o tom věděl. Je to jen kousek odsud. Pokud to nezvládnete, nebudu vás nutit, ale chodby jsou pomalé, únavné a leckoho v nich po nějakém čase začne přepadat nevolnost.“

Na přechodu pak Umhomin sešel dolů a zamířil k velkému výklenku, u něhož stála fronta mužů a žen, v jednom či dvou případech i s dětmi.

Seldon potichu prohodil: „O tomhle jsem ještě nikdy neslyšel. Naše sdělovací prostředky jsou samozřejmě provinční až hrůza, ale čekal bych aspoň zmínku o tom, že něco takového vůbec existuje.“

„Je to čistě experimentální záležitost, a navíc omezená jen na císařský sektor. Výtah spotřebuje víc energie, než by se vyplatilo, takže vláda se momentálně moc nesnaží jej veřejně propagovat. Starý císař Stanel VI., ten před Kleonem, který všechny zaskočil tím, že umřel v posteli, trval na tom, aby jej instalovali na několika místech. Prý chtěl, aby jeho jméno bylo spojováno s antigravitací, protože se strachoval o své místo v dějinách, jak ostatně bývá zvykem u starých mužů, kteří nedokázali nic světoborného. Jak už jsem říkal, možná se tato metoda časem rozšíří, ale na druhou stranu je možné, že z toho kromě gravitačního výtahu už nic dalšího nevzejde.“

„A co by z toho mělo vzejít?“ chtěl vědět Seldon.

„Antigravitační vesmírný pohon. Ten však bude vyžadovat ještě mnoho zásadních objevů a většina fyziků, aspoň co já vím, je skálopevně přesvědčena, že něco takového je zcela vyloučeno. – Jenže většina z nich považovala i gravitační výtah za zcela vyloučený.“

Fronta před nimi se rychle zkracovala a Seldon zjistil, že spolu s Umhominem stojí u odkryté mezery na kraji podlahy. Vzduch nad ní se skoro neznatelně třpytil. Automaticky před sebe natáhl ruku a ucítil mírné mravenčení. Nebolelo to, ale přimělo ho to ruku hned zase stáhnout.

Umhomin zamručel. „Jednoduché opatření, které má bránit lidem, aby do šachty vstoupili předtím, než aktivují ovládací prvky.“ Vyťukal do ovládacího panelu několik čísel a třpyt zmizel.

Seldon nahlédl přes okraj do hluboké šachty.

„Možná pro vás bude lepší – respektive snazší,“ navrhl Umhomin, „když vás vezmu pod paží a vy zavřete oči. Bude to trvat jen pár vteřin.“ Ve skutečnosti nedal Seldonovi na vybranou. Vzal ho za paži a jeho pevnému stisku se ani tentokrát nedalo vzepřít. Poté vstoupil do prázdna a Seldon (který se ke svému zahanbení slyšel vyjeknout úlekem) za ním s trhnutím následoval.

Zavřel oči a nezaznamenal pocit pádu ani vzduchu svištícího kolem něj. Uplynulo několik vteřin, a už byl zase tažen kupředu. Trochu se zapotácel, ale udržel rovnováhu a zjistil, že stojí na pevné zemi.

Otevřel oči. „Zvládli jsme to?“

Umhomin opáčil suše: „Nejsme mrtví,“ načež vykročil a jeho sevření Seldona donutilo jej následovat.

„Chci říct, dopravilo nás to do správného podlaží?“

„Pochopitelně.“

„Co by se stalo, kdybychom se cestou dolů střetli s někým, kdo zrovna stoupá vzhůru?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předehra k Nadaci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.