Matthew Richardson

V CIZÍM ZÁJMU

KALIBR

Přeložil Milan Lžička

THE INSIDER

Copyright © Matthew Richardson, 2021

The author has asserted his moral rights. All rights reserved.

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Translation © Milan Lžička, 2022

ISBN 978-80-242-7997-8

Věnováno mé sestře Sarah

Sleduji tě, touha ve mně zraje

Rozšifrovat všechny tvoje taje:

Ať je však zkoumám sebevíc

Pravdy nezvím ni polovic.

Christina Rossettiová

PROLOG

Drážďany, Německá demokratická republika.

Prosinec 1989

Burácení davů už bylo přímo ohlušující. Když pospíchal chodbami, budova jako by se otřásala v základech. Většina zaměstnanců dávno utekla, nechali po sobě zástup opuštěných stolů a nepořádek. Psací stroje s rozepsanými lejstry. Přeplněné odpadkové koše. Lehký pach tabáku visící ve vzduchu a lnoucí ke zdem. Poloprázdnou láhev vodky s odšroubovaným víčkem, trůnící na jednom ze stolů.

Když muž vstoupil do svojí kanceláře a zamkl za sebou, znovu se mu v uších rozezněla ta vážná slova. Telefonát přímo z dvacátého patra Jaseněva. Z Lesíka, z moskevského ústředí. Pokyny byly strohé a naléhavé, ale sdělované šeptem, nepředával mu je nikdo menší než sám náměstek ředitele 1. hlavní správy.

Máš jediný úkol. Najít Svazek a zničit ho. Za žádnou cenu – opakuju, za žádnou cenu – nesmí padnout do cizích rukou.

Tím měl na mysli ty davy venku. Hlasy hřmící za okny a otřásající budovou. Vzpouru, kterou ani samotná 1. hlavní správa nedokázala včas postřehnout, natož potlačit. Pomyšlení, že by tohle mohl být konec, bylo nepředstavitelné, dalo se snad ale dospět k jinému závěru? Moskva odmítla zakročit a prázdnotu vyplnil chaos.

Muž opatrně otevřel trezor a pak sáhl dovnitř. Už od začátku to byl prostě a jednoduše Svazek. Žádný jiný název nepotřeboval. Informace natolik citlivé, že je v Jaseněvu odmítali dokonce i evidovat ze strachu, aby je někdo z ústředí nevynesl pro politický nebo finanční zisk. Chaos stravoval úplně všechny.

A právě tohle byl vlastně důvod, proč ho poslali sem, proč ho odsoudili k tomuhle prazvláštnímu druhu vyhnanství. Absolvent Institutu rudého praporu, 101. školy. Perspektivní kádr z 1. hlavní správy a budoucí šéf ústředí zničehonic poslaný do Drážďan, odsouzený k životu mezi druhořadými kágébáky, o které nestojí ani v samotném východním Berlíně.

A to všechno kvůli Svazku. Muž ho teď otevřel, znova se zadíval na jeho stránky a pečlivě si ukládal do paměti, co se dalo. Ve složce nebyly žádné značky ani oficiální podpisy, vysoce přesahovala obvyklý stupeň úředního tajemství. Obsahovala fotku a osobní údaje. Nechyběl záznam o prvotní nabídce ke spolupráci a o průběhu verbovky, doplněný vyčerpávajícím souhrnem všech dosavadních kontaktů. Následovalo zhodnocení produktu, který už agent stihl dodat, a přípis z Moskvy nastiňující vyhlídky do budoucna.

Když si muž dočetl poslední stránku, opět si prohlédl fotku na začátku. Jedinou, kterou měli. Vznikla během léta při jednom z agentových výjezdů do ciziny, kdy měl ve škole volno a kdy se mu naskytla vzácná příležitost sejít se s řídícím orgánem a podat mu hlášení. U tohoto agenta šla Moskva na věc pomalu. Docenti na zajímavých postech, profesoři s konexemi na vysokých místech, hostující přednášející, s nimiž se agent mohl sblížit a přes něž se mohl vloudit do přízně horních vrstev politického a diplomatického systému. Další fáze byla jasná už teď. Vstoupit do státní správy, léta svědomitě vyčkávat a pak se vydrápat až na samotný vrchol londýnského establishmentu. Přípis z Moskvy už vymezil několik klíčových rolí, které by agent mohl jednoho dne zastávat: získat důležitou funkci na ministerstvu obrany nebo zahraničí, případně se stát vedoucím úřadu vlády na Downing Street nebo ještě líp ředitelem rozvědky.

Všechno ale záviselo na tom, jestli tak dlouho přežije. V Jaseněvu se říkávalo, že plné zralosti a potenciálu dosáhne kvalitní agent teprve po dvaceti letech. Třicet bylo ještě lepších; cokoli navíc už bylo k nezaplacení. Většina jich samozřejmě skončila mnohem dřív. Tentokrát to ale bude jiné.

Dav venku znova zaburácel tak, že se až otřásla země. Muž honem Svazek sklapl a vytáhl zapalovač. Uchopil nedaleko stojící odpadkový koš a vysypal ho. Potom postavil koš na stůl, s nemalou lítostí zapálil dolní okraj Svazku a díval se, jak papíry stravuje oheň. Když se plameny rozhořely, hodil spis do koše a pozorně sledoval jeho zkázu až do konce.

Zbývalo zlikvidovat snímek, na němž se agent usmíval do fotoaparátu od ucha k uchu. A taky jméno vyvedené velkými písmeny v záhlaví Svazku. Krycí jméno vzývané hrstkou vyvolených mezi zdmi moskevského ústředí a rovněž nejvyššími představiteli Kremlu o pár kilometrů dál.

Jejich největší naděje v zuřící bitvě proti Západu. Jejich špion nachystaný proniknout do samého srdce systému. Jejich poslední zbraň v boji, jež povstane z popela a znovu vzlétne. Jeden agent, jedno krycí jméno.

Pseudonym, pod nímž ten krtek vejde už navždy ve známost.

FÉNIX.

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

Chelsea, Londýn. Prosinec 2019

Ticho v pokoji rozčíslo vyzvánění. Pronikavé, řvavé.

Solomon Vine ještě vteřinku předstíral spánek a pak se prudce otočil na pravý bok. Hrábl po mobilu připojeném do zásuvky vedle nočního stolku. Podíval se na číslo, a když uviděl, že je skryté, okamžitě pocítil záchvěv děsu, nepříjemně se mu sevřel žaludek.

„Jo?“

Hlas mluvil tiše, skoro šeptal. „Solomone, máte za ní přijet.“ Takhle to začínalo pokaždé. Nikoho nejmenovat, ani na zabezpečené lince. „Něco se stalo. Stihnete to sem za půl hodiny?“

Vine věděl, že nemá na vybranou. Stejně si ale v duchu představoval alternativy, všemožné způsoby, jak jim naznačit, že je něco málo po druhé ráno a že by ho měli nechat spát. Jenže tyhle nevinné, drobné lži mu kupodivu nikdy moc nešly, i když byl profesionální lhář. Každopádně to měl černé na bílém v psychologickém posudku: každý věděl, že prostě nespí. A právě proto mu taky zavolali.

Slabiky Vineovi zajíkavě, ztuhle drhly v krku. „A nechcete mi říct, o co kráčí?“

„Je to ožehavé. Radši vám všechno vysvětlíme až tady. Po telefonu ne.“

„Myslel jsem, že je tahle linka bezpečná.“

„V tomhle případě ne dost.“

A pak jako vždycky zavěsili. To tajemství zůstalo viset ve vzduchu jako těžký odér. Bezejmenný posel, který se vytratil do noci stejně nenadále, jako se zjevil. Vine odložil mobil a ještě chvíli seděl v kalné tmě. Zvenčí k němu doléhalo tlumené supění zásobovacích náklaďáků šinoucích se po King’s Road. Matný šum hlasů prvních ranních pracovníků kmitajících po Wellington Square. Už jsou to tři roky, co ho odstavili a co si musí vydělávat na živobytí jako příležitostný poradce Národní bezpečnostní rady. Ten telefonát byl desátý svého druhu. Přímo uprostřed noci. Bez varování.

Vine vstal z postele. Byl už natolik zvyklý civět do stropu tohohle pokoje, když se snažil zabrat, že ani nemusel rozsvěcet. Viděl i potmě. Došel do koupelny, osprchoval se a pak si ze skříně vytáhl čisté šaty. Na úřadu vlády se nosily převážně obleky a vázanky, ale on se vždycky snažil konvencím vzpírat. Tedy nijak přehnaně. Rozhalenkou, plátěnými kalhotami. Typem bot, co se hodí na ambasádu. Nikdy nebyl kravaťák. A ani po čtyřicítce s tím nemínil začínat. Jisté ústupky ale dělat musel.

Když se oblékl, sešel do přízemí. Svým způsobem ten dům nesnášel. Těch vzpomínek, co se k němu pojilo. Když ho kupoval – krátce poté, kdy se mu už jako soukromému podnikateli náramně zadařilo na finančních trzích –, nikdy mu nepřipadal prázdný, ale teď se jím rozléhaly ozvěny a rachot. Vine toužil zaslechnout zvuk jiných hlasů, i když netušil, komu patří. Nikdy nebyly dost zřetelné. Jako svrbění, které není tak silné, aby si ho člověk podrbal. Takové zůstanou už napořád, začínalo mu docházet. Beztvaré a nezřetelné.

Užuž si chtěl zavolat taxík nebo Uber, když zvenčí zahlédl žlutavou záři světlometů. Takže nežertovali. Ta věc vážně nepočká. Na úřadu vlády nemají rádi zbytečné výdaje. Ledaže se jedná o mimořádnou událost, potom se přijmou veškerá opatření. Něco je opravdu muselo vyvést z míry.

Vine si vzal kabát, nahmátl klíče a vtom zase ucítil to známé mrazení v zádech. Jak tam tak stál, došlo mu, že tenhle život nenávidí a zároveň ho i miluje. Ten zvláštní, svébytný druh utrpení. Ještě chvíli čekal a poslouchal ticho a jeho ozvěnu.

A pak, když už to nemohl dál odkládat, vyšel ven do zimy.

DVA

V tuhle hodinu bylo ve Whitehallu úplně mrtvo. Opravdu zvláštní. Jestli by to někde mělo tepat životem, tak právě tady. Horečnaté porady před rozbřeskem. Rozespalé obličeje chvátající chodbami se štosy důležitých lejster. Všude ale panovalo ticho. Nebe stále připomínalo inkoust, jediným světlem byla občasná barevná šmouha v některých oknech lemujících dlouhé procesí od Downing Street až k třídě The Strand.

Jízda proběhla beze slova. S jedním z těch vystříhaných svalovců od speciální ochranky, co obvykle střeží ministry nebo členy královské rodiny. Celou cestu jen přísně, zachmuřeně mlčel a pak Vinea vysadil u soukromého vchodu do úřadu vlády.

Jako obvykle na něj čekala Rish. Jedna ze zdejších rychlokvašek, pomyslel si pokaždé, pořád natolik mladá, že spánek je pro ni volitelný nadstandard. Připadalo mu, že neustále nosí tutéž kombinaci sáčka a sukně, až si v duchu říkal, že jich možná má někde v šatníku vyrovnané celé řady. Občas přemýšlel, jestli ta ženská vůbec chodí domů. Onen tajuplný hlas v telefonu patřil jí, ve skutečnosti ale zněl tak nějak chaběji a méně přesvědčivě.

„Promiňte, že jsem vám zavolala,“ kála se. „Mysleli jsme, že se to vyřeší v tichosti.“

Vine cítil, jak se ho zase zmocňuje stará známá zvědavost. Schválně ho nechávají čekat, aby ho vydráždili. „Tak co se stalo?“

„Vysvětlení přenechám naší paní a vládkyni. Ale je to zlé.“

Vydali se hlavní chodbou. Ta s každým dalším metrem nabývala na tajuplnosti. Působila temněji, nepřístupněji. Všude tlumená hněď a obkládané stěny a výzdoba tak mizerná, že musela být oficiální.

Došli ke dveřím kanceláře na samém konci. Pokaždé, když Vine spatřil zlatou cedulku na vnější straně – „Emma Lockwoodová, poradkyně pro národní bezpečnost“ –, přemýšlel, jestli je za tím jenom ego, nebo zapomnětlivost, snad směsice obojího. Špioni totiž svoje tituly obvykle neradi vytrubují do světa. Rish jednou zlehka zaklepala, a když se ozvalo hlasité chraplavé „Dále“, otevřela dveře.

„Zlomte vaz,“ popřála mu.

Vine pokýval hlavou, byl to už takový jejich rituál. „Díky.“

Když vstoupil, seděla Emma Lockwoodová za svým obřím dubovým stolem. Papíry jako by tam vždycky vyrůstaly z těch nejnepravděpodobnějších míst a Vine by přísahal, že nějaké vidí rozeseté i po stěně, další pak plesnivějící ve škvírách podlahy. Od chvíle, kdy se ukázalo, že volby v Americe zmanipulovali hackeři, se ve Whitehallu opět začal používat výhradně papír. Utajované skutečnosti se k počítači nesměly ani přiblížit.

„Á, Solomon. Posaďte se u nás.“

Lockwoodové bylo o deset let víc než jemu, ale působila ještě starší. Vyzařovala z ní nenucenost vysoké funkce, jako by už patřila k inventáři. Její životopis mluvil záměrně nejasnou řečí – ctižádostivá postgraduantka, která na Harvardu vystudovala mezinárodní vztahy, pak štace na ministerstvu vnitra, přísně tajné působení u GCHQ – což znamenalo, že ji nikdy nedostihly její nezdary. A Vine tak nějak pochyboval, že by k tomu vůbec kdy došlo.

„Urgentní telefonát, šofér u vchodu, dokonce i Rish vázaná mlčenlivostí,“ řekl Vine se zdvořilým úsměvem a posadil se. „Takže nejde o to, že si někdo z ministrů zapomněl ve vlaku podklady.“

Lockwoodová si neomaleně zívla. „Ne. Aspoň v poslední době se to nestalo.“

Vine tušil, že po něm chce, aby vyzvídal. Že mu mlčením dává najevo svou moc. „Tak o co teda kráčí?“

Lockwoodová pořád otálela, hrabala se v nějakých podružných lejstrech, levou rukou si potutelně mnula ucho. Takový ten drobný svéráz, který umožňuje vysoká funkce. Nakonec se zeptala: „Co vám říká jméno Alexandr Ivanov?“

Vine pocítil lehké překvapení. „Mediální magnát. Londongradský kníže. Ruský ředitel firmy Jupiter Group. Patří mu Herald a půlka Knightsbridge, pokud mi slouží paměť. Podle posledních odhadů jeho čisté jmění přesahuje deset miliard. Na burzu ale nikdy nevstoupil, takže to může být daleko víc. Anebo míň.“

Lockwoodová přikývla. „To ano. Má blízko ke Kremlu, náleží k pilířům moskevské vyšší společnosti.“

„To jste mě dala vzbudit takhle brzo nad ránem jenom proto, abychom se pobavili o Alexandru Ivanovovi?“

„Vždyť vy nespíte. Nikdo vás nevzbudil.“

„A co ten Ivanov zas provedl?“ zajímal se Vine.

Lockwoodová si povzdechla a znova zívla. Jak dlouho už tady asi je? přemítal v duchu Vine a rozhlížel se, jestli nezahlédne spacák nebo termosku s kávou. Jenže ti, co už se vyšplhali takhle vysoko, většinou přesídlí rovnou do hotelu Corinthia nebo Royal Horseguards a žádost o proplacení výloh schovají někam mezi tajné položky černých fondů. Lockwoodová natáhla ruku, zvedla ze stolu béžovou složku a vyndala z ní fotku. Uchopila ji skoro s něhou, prohlédla si ji a pak ji zdráhavě přisunula Vineovi. Na povrchu snímku zůstal matně viditelný otisk její dlaně.

„Bohužel nejde o to, co provedl,“ prohlásila. „Je to právě naopak. Připravte se na nejhorší.“

TŘI

Vine si snímek ještě chvíli prohlížel. Byla na něm mrtvola ležící uprostřed pokoje. Drahé oblečení rozplizlé na hebkém koberci. Hlavu obklopovala aureola krve. Napravo byl vidět průstřel spánku, pravačka nemotorně svírala Glock 17. Celé to působilo jako nějaké naaranžované dílo. Sytá červeň provokativně kontrastovala s vyumělkovanou nevýrazností zbytku místnosti. A ani z nebožtíka nevyzařoval klid. Tvář Alexandra Ivanova působila svraštěle, až zaraženě.

„Avízo jsme dostali před čtyřiceti minutami,“ líčila věcně Emma Lockwoodová, jako by komentovala přepršku. Prohlížela si nehty na rukou, okousané a zubaté. „Ivanova našel jeden z jeho lidí.“

„Tohle se stalo u něj doma?“

Lockwoodová zavrtěla hlavou. „Jelikož se soudruh Ivanov bál o svou bezpečnost, neustále se přesouval, nebo si to aspoň myslíme. V době incidentu byl ubytovaný v Nelsonově apartmá v hotelu Savoy. Bláhově si myslel, že když bude všem takhle na očích, nikdo si na něj netroufne.“

„Budu hádat,“ řekl Vine. „Podle vás to nebyla sebevražda?“

„Neměl žádné zdravotní problémy ani netrpěl depresemi. Drogy nebral, pokud je nám známo. Sklony k sebevraždě neměl ani se o ni nikdy nepokusil. Poslali jsme tu fotku na MI6 i MI5. Uvidíme, jestli nám jejich ruské sekce něco řeknou. Zatím se ale neví nic.“

Vine si snímek dál prohlížel. „Takovýhle chlápek musel mít fůru nepřátel,“ podotkl. „Ruský miliardář, co podfoukl půlku světa, aby se dostal až na vrchol. A někdo ho chtěl sundat. Takhle to v té hře chodí.“

Lockwoodová se na Vinea upřeně zadívala a chvíli mlčela. „Jak moc se na tomhle chcete podílet, Vine? Popravdě?“

Taková otázka Vinea zaskočila. Lockwoodová najednou působila jinak. Ta strojená nonšalance, afektovaná znuděnost ustoupila něčemu jinému. Vine opět uslyšel onen hlas v telefonu i to, jak samou nervozitou zadrhával. Sice bezděčně, ale přece.

„Jak to myslíte?“ opáčil.

„Pokud vám totiž o Ivanovovi povím pravdu, už nebudete moct vycouvat. Ta kauza připadne vám. Budete vyšetřovat, kde to půjde. Třeba i pořádně do hloubky, když bude třeba. Jestli vás taková představa nenadchla, rovnou to zabalte. Dál si užívejte blaženou nevědomost. Je to čistě na vás.“

Vine znova ucítil, jak ho zamrazilo znepokojením a děsem. Předzvěstí a ochutnávkou něčeho zakázaného. Přesně tím, co ho kdysi do tohoto světa přivábilo.

Než se stačil zarazit, zaslechl, jak mu z úst vylétlo: „A co mi tajíte?“

Lockwoodové se vrátila rozvaha. „Vážně to chcete vědět? Vážně vám můžeme věřit? Už si to nepůjde rozmyslet, stáhnout se do bezpečí.“

Vinea se zmocňoval neklid, sžírala ho netrpělivost. „Jdu do toho,“ řekl. „Tak co zatím nevím?“

Lockwoodová se smutně pousmála. „V tomhle případě?“ nadhodila. „Vůbec nic.“

ČTYŘI

„To, co vám teď řeknu, ví jenom pět lidí na světě,“ pokračovala Lockwoodová. „Vy budete šestý.“

Vine si poposedl. Na podobně velkohubá prohlášení býval zpravidla alergický. Pořád dokázal postřehnout směšnou modulaci hlasu, klopotnou snahu o hlubokomyslnost. Teď ale vnímal, s jakou vážností se na něj Lockwoodová dívá.

„Co je zač těch ostatních pět?“ zajímal se.

„První jsem já. Druhá je vedoucí úřadu vlády. Třetí náčelník generálního štábu. Čtvrtý náměstek ministra zahraničí. A konečně tou pátou je ředitelka MI6.“

Znova se rozhostilo ticho. Vine se jmény v duchu probíral. Pretoriánská garda britského tajného světa. Obvykle je bylo možno přistihnout při nedůstojných půtkách o rozpočty, zaměstnance a pole operační působnosti. Momentálně je sjednotila společná znalost jednoho tajemství. Vineově pozornosti neuniklo, že v tom seznamu nefiguruje žádné velké politické zvíře. Premiér, ministr zahraničí ani vnitra. To ještě umocňovalo výjimečnost situace. Žádní politikáři ani dosazené loutky.

„Zřejmě to souvisí s Ivanovem, mám pravdu?“

Lockwoodová sklopila hlavu a ještě si dala chvíli na čas, než to udělá. Jakmile ta slova zazní, nepůjdou vzít zpátky. Nakonec řekla: „Před víc než deseti lety ti moudřejší z nás předpověděli, že skutečnou hrozbu už nepředstavují islamisti, ale něco jiného. Ten povyk kvůli Afghánu, Iráku, celé to byla šikovná zástěrka pro dávnějšího protivníka. Pro nepřítele, který si netroufá vyslovit své jméno, stále považovaného za potenciálního demokratického spojence. Pro objekt všemožných projevů přízně Obamova Bílého domu a tajných plánů zmírňování napětí z naší strany. Pro matičku Rus.“

„To si pamatuju moc dobře. Řada lidí ve Whitehallu s tím nesouhlasila.“

„A tak se ty moudřejší hlavy rozhodly přistoupit k činu dřív, než bude pozdě. K preventivnímu zpravodajskému úderu, chcete-li. Najít co nejlepší zdroj. Naverbovat pozičního agenta, který by pro nás představoval zlatý důl, jakmile se ruský medvěd zase obrátí proti Západu. Zdroj natolik tajný, že by ani neměl krycí jméno. Nejcennějšího spolupracovníka britské rozvědky, který by dokázal proniknout až do nejvyšších pater kremelské hierarchie a obstarat nám ty nejhodnotnější poznatky v branži.“

„Abychom si tím udělali oko u amerických bratránků?“

„Přesně tak. Právě v době, kdy vůči nám Bílý dům ochladl, jsme mohli vyrukovat s informacemi od svého nového zdroje a napravit škody. Špioni přispěchali politikům na pomoc, jako vždycky.“ Lockwoodová opět zvedla v ruce snímek z místa činu. „A dneska v noci náš drahocenný zdroj někdo sejmul. Mokrá práce toho nejčistšího druhu.“

Vine se na fotku znova zadíval. Ta nacvičená chladnokrevnost. Určitě bylo po všem během pár vteřin. Ruská mokrá práce bývá bezchybná, její vykonavatelé jsou vyškolení pohybovat se neslyšně, jednat nepozorovaně. Doslova jako přízraky. „Bylo Ivanovovo jméno někde evidované?“ zeptal se. „U Šestky, Pětky, Národní bezpečnostní rady? Nemohli se Rusové nějak nabourat do záznamů, počkat si na vhodnou chvíli a pak udeřit?“

Lockwoodová zakroutila hlavou. „Těžko. Ne, distribuční seznam byl striktní. Nepřístupný, dá se říct. Ivanovovo jméno ani jím dodaný produkt u MI6 a MI5 nikdo neznal. Nic netušila ani NBR a všechno se tajilo dokonce i před premiérem a všemožnými poradci a patolízaly kolem něj. Paradoxně jsme na špionážní frontě komplet najeli na moskevská pravidla. Digitálně se k tomuhle Rusové rozhodně dostat nemohli.“

Vine přemýšlel nad další možností. „Takže Pět očí. Uniklo to od bratránků. Od Australanů, Novozélanďanů, Kanaďanů. Někdo si pustil pusu na špacír.“

I tentokrát Lockwoodová zavrtěla hlavou. Jako učitelka rozladěná žákovou nedovtipností. „Ne, ani spojenci nic nevěděli.“

Vine se snažil zakrýt údiv. Na tvrzení, že je nějaké zpravodajské tajemství naprosto jedinečné, ho učili pohlížet skepticky. Špioni jsou nenapravitelné primadony a to, čeho se jim nedostává co do veřejného uznání, si vynahrazují soukromým zveličováním. Žádný zdroj by nebyl úplný, kdyby se o něm nemluvilo jako o nejtajnějším zdroji všech dob. Ale že se o tenhle produkt nepodělili s aliancí Pět očí, povyšovalo celou záležitost na docela jinou úroveň.

Lockwoodová navázala: „A to není všechno. Před týdnem jsem od Alexandra Ivanova dostala skrz obvyklý protokol zprávu s žádostí o schůzku. Prý došlo ke kompromitaci britské rozvědky a jemu samému by mohlo jít o život.“

To slůvko nevypustil Vine z úst už hodně dlouho. Ty dvě slabiky ho tížily na patře. Tlačily ho na plicích. „Krtek?“

„Abyste rozuměl: Ivanov podléhal stihomamu, což je obvyklá daň, kterou platí každý dlouholetý poziční agent. Prvotní vzrušení vyvanulo a najednou vnímal jenom nebezpečí. Na jeho trochu hysteričtější výlevy už jsme byli zvyklí. Stačilo, aby se po něm někdo nevraživě podíval, a hned dostal strach, že ho oddělení zvláštních operací odvleče domů do Lubjanky.“

„ Vysšaja měra,“ podotkl Vine.

„Koukám, že pilujete ruštinu.“

„Znamená to nejvyšší výměr trestu.“

„Čili by ho zastřelili jako prachsprostého vlastizrádce. A o to, jak si dovedete představit, rozhodně nestál.“ Lockwoodová se odmlčela, jako by si v duchu znova vybavovala konverzaci s Ivanovem. Pohledem pořád těkala k fotce z místa činu. Obavy a následná realita. „Řekněme to takhle: všichni jsme se naučili brát jeho varování s obrovskou rezervou.“

„Přesto jste měla pocit, že tentokrát je to jiné?“

„Teď si říkám, že jsem to vycítit měla. Ale distribuční seznam byl opravdu striktní. Ivanov působil unaveně. Měl potíže v podnikání. Myslela jsem, že na něj dolehla tíha celého světa a nějaký samolibý diplomat z ruské ambasády se k němu prostě choval přezíravě. Zkrátka že se není čeho bát.“

„Takže jste ho zase postavila na nohy a poslala zpátky do akce?“

„Tak nějak. Teď to samozřejmě vypadá, že měl pravdu a já se spletla. Někde v systému nějak vznikla děsivá trhlina. Rusům se podařilo zlikvidovat náš nejcennější zdroj. Obávám se, že ze zpravodajského hlediska jde o vyhlášení totální války.“

Vine se dočkal. Zdlouhavé rozplétání všeho, k čemu v noci došlo. Ten telefonát. Vládní auto čekající venku. Překvapivé zasvěcení do velkého tajemství. A celé to do posledního střípku vyvrcholilo právě tímhle okamžikem.

„Říkáte teda, že o operaci Ivanov věděli jenom čtyři další lidi?“ zeptal se Vine nakonec.

Lockwoodová přikývla. „Jestli je Ivanovova teorie správná, jestli opravdu došlo k narušení bezpečnosti, nabízí se jediný věrohodný závěr. Musel to vyzradit někdo, kdo měl přímý přístup k Ivanovovu produktu. A jelikož je okruh zasvěcených velice omezený, můžou mít ten informační únik na svědomí jenom čtyři lidi.“

„Někdo v nejvyšších patrech státní správy.“

„Generál sir Max Rashford, náčelník generálního štábu. Dáma Claire Sutherlandová, ředitelka MI6. Dáma Olivia Popeová, vedoucí úřadu vlády. Anebo sir James Norris, první náměstek ministra zahraničí.“

Při vyslovení nahlas vyznívala logika celé věci ještě hůř. Lockwoodová právě vyjmenovala čtyři nejdůležitější a nejmocnější postavy ve Whitehallu. Čtveřici lidí, kteří řídí úplně všechno. Lidí, kteří mají na povel celé armády.

Když si Vine utřídil myšlenky, zeptal se: „A proč já? Proč jste z té spousty lidí, na které jste se mohli obrátit, vytočili zrovna moje číslo?“

„Protože nikomu jinému se nedá věřit. Aspoň co do splnění tohoto úkolu. Vy stojíte úplně mimo veškerý vliv, jste nejlepší lovec špionů, jakého kdy Whitehall měl. Nebojíte se čeřit vodu nebo někomu šlápnout na kuří oko. Potřebuju někoho, kdo není poznamenaný posledními událostmi. Když nepočítám příležitostné fušky, co jste pro nás dělal, jste ve výslužbě už dlouhé tři roky, takže jste si určitě stihl vyčistit hlavu. Tudíž máte takříkajíc i čistý štít. Tohle zvládnete jedině vy.“

„A co přesně ode mě vlastně chcete?“

„Abyste se vydal na místo činu a našel tam, co se dá, než dojde k jeho kontaminaci. Potřebuju cokoli, co souvisí s Ivanovovou zpravodajskou činností, a veškeré stopy, které mohl zanechat.“

„Řekla jste to sama. Už tři roky jsem ze hry. Nemám žádné úřední pověření ani legitimitu. Proč by mě policie pouštěla na místo činu?“

„Trochu jsem zatahala za nitky. Na dobu úkolu dostanete propustku podle článku 9. Tu vystavuje jedině Národní bezpečnostní rada a je osobně podepsaná premiérem. Díky ní budete mít automaticky přednost před policajty i zpravodajci. Stane se z vás velké zvíře.“

Zvěsti o bájných pravomocích podle článku 9 slýchal Vine už dlouho. Proto ho zaujalo a tak trochu i pobavilo, když zjistil, že se zakládají na pravdě. „Je vám asi jasné, jak rádi hoši v modrém uvidí starého špiona, jako jsem já.“

„Jakmile jsem tuhle věc dostala na stůl, brnkla jsem policejnímu prezidentovi. Slíbil mi, že na to metropolitní nasadí svého nejlepšího člověka z mordparty.“

„Znám ho?“

„Spíš ji. Ale pochybuju. Vrchní inspektorka Kate Calmanová. Pomáhala nám se spoustou věcí, když se ještě věnovala boji proti terorismu.“

„Jestli je tak dobrá, určitě o mou pomoc stát nebude. Špioni se mají držet spíš ve stínu.“

„Jestli vyjde najevo, že jsme si sem pustili dalšího ruského nelegála a umožnili mu vraždit přímo nám pod nosem, budeme všem totálně pro smích.“ Najednou se zdálo, že už ho má Lockwoodová ažaž. Přišlo to nenadále, až nečekaně. Pohledem těkala mezi různými body po kanceláři. „Na odchodu od nás dostanete čistý mobil i všechno ostatní, co je třeba. A snažte se hrát fér. Kvůli mně.“

A bylo to: u Lockwoodové šlo vždycky všechno ráz na ráz. Vine si vybavoval doby, kdy se mu hlavouni aspoň pokoušeli podkuřovat. Tác s pitím, láhev něčeho lepšího. Naopak Lockwoodová byla věcnost sama.

Vine vstal a vykročil ke dveřím. Otevřel je a už byl skoro na chodbě, když se otočil a ucítil, jak někde za ním odeznívá poslední ozvěna spánku.

„Ještě jedna věc,“ prohodila Lockwoodová. „Používejte ten zabezpečený mobil. Žádné telefony na jedno použití. A hlavně žádné soukromé záležitosti. Svěřuju vám do rukou korunovační klenoty britské špionáže. Zjistěte, kde došlo k úniku. Shromážděte důkazy. Zabraňte dalším vraždám. Nenechte mě ani vládu na holičkách. Rozumíme si?“

Vine mlčel, zvažoval závěrečnou otázku. „A když zjistím pravdu,“ řekl, „co potom?“

I Lockwoodová se odmlčela, tvář jí opanovala únava. „Obávám se, že přijde na to,“ odpověděla, „jaká ta pravda bude.“

PĚT

U východu už na Vinea čekala Rish a předala mu všechno potřebné. Propustku podle článku 9, která ho dostane na místo činu, a čistý mobil, po obvodu trochu otlučený, aby nevypadal moc nově. Nabídla mu opět šoféra, ale Vine jeho služby odmítl, chtěl si dokázat, že ještě nepatří do starého železa. Z úřadu vlády je to do hotelu Savoy jenom pár minut chůze. Sice už je tři roky mimo aktivní službu, ale tohle ještě zvládne.

Venku byla zima jak v psírně a šero jako by se ani nechtělo rozptýlit. Panovala zrovna ta nešťastná prosincová doba, kdy člověku připadá, že léto bylo pouhopouhé zdání. Vine zabořil ruce hluboko do kapes kabátu, což byl jeho starý zvyk, volnou chůzí se vydal po Whitehallu a pozoroval zbytky jasu pableskující kolem něj. Billboardy, křiklavé turistické výklady. Ohlédl se na sídlo parlamentu za sebou, pořád ještě zakryté plachtami. Vytěsnil z hlavy vzdálené myšlenky, přešel na druhý chodník a dál se šinul ulicí, stáčející se ke Strandu. V dáli Vinea míjela rozpitá světla aut a náhle k tomu začalo krápat. Studivě a vlezle. Vyhrnul si ještě výš límec kabátu a přidal do kroku, aby největšímu náporu deště unikl.

Když se přiblížil ke vchodu hotelu Savoy, zahlédl první známky policejní aktivity. Dva tři hlídkové vozy a dodávku výjezdovky. Vchod měl zvláštní podkovovitý tvar, obvykle se u něj střídaly kolony blýskavých aut, co stojí menší jmění. Teď u něj ale Vine spatřil postávat uniformované policisty a jakýsi hotelový manažer v obleku se s jedním z nich dohadoval, jelikož tam strážce zákona chtěl umístit vnější kordon. Vnitřní kordon bude blíž samotnému hotelu, aby chránil, co se dá, apartní prostory podniku už zahltily uniformy.

Vine ukázal propustku podle článku 9 a všiml si, že dotyčný strážník něco ohlásil do vysílačky. Okolo se to už hemžilo desítkami techniků v kompletních forenzních úborech. Znova si v duchu blahořečil, že si vybral tajný svět a ne ten všem na očích. Každá uniforma je hotové utrpení – do školy, na pohřby, do práce –, ale tyhle ochranné obleky tuplem. Když tu scénu uviděl, zase se mu zastesklo po starých časech. Po Pevnosti, po terénu. Zasvěcení do tajných služeb představovalo něco jako obranu před slizkou rukou byrokracie a předpisů. Překážku možnosti, že by se stal jedním z mnoha pěšáků.

Po chvíli si všiml postavy čekající uprostřed a štěkající povely na technika, který se choval mimořádně neohrabaně. Ta žena působila školometsky, jako by pro ni byl zbytek světa vinen, dokud se neprokáže opak. Náhle si Vinea všimla a zamířila k němu.

„No,“ prohodila. „Koukám, že vy nebudete od nás. Takhle nesví jsou na místě činu jenom špioni.“ Mluvila tiše, jako kdyby měla každou slabiku předem otestovanou, než jí vyjde z úst. „Šéfinspektorka Kate Calmanová. A sem smí jenom policie.“

Vine nebyl zvyklý působit tak čitelně. Říkal si, jestli je na vině brzká ranní hodina, jeho věk, anebo kombinace obojího. Znova se vytasil s propustkou podle článku 9. Čekal, až si ji Calmanová prohlédne – ta okamžitě poznala, která bije.

„To má být nějaký vtip?“

Vinea se opět zmocňoval dopal. Neměl rád, když ho nechávali čekat. „Posílá mě Národní bezpečnostní rada. Mám plné právo prohledat místo činu.“

Calmanová nepouštěla propustku z ruky. „Neskutečné. Odkud teda jste? Z Pětky, nebo z Šestky?“

Vine měl co dělat, aby zachoval rozvahu. Zahlédl, že už se k nim blíží forenzní technici a další uniformy. Na tohle nemá čas. „Víte, že vám na to odpovědět nemůžu.“

„A vy zas víte, že vás pak nemůžu pustit na svoje místo činu.“

„To místo není vaše,“ namítl Vine. Natáhl ruku a opět si propustku podle článku 9 vzal. Pak se bez dovolení sehnul pod vnější kordon a vydal se vpřed. „Ověřte si to na policejním prezidiu. Klidně si obvolejte, koho je vám libo. Ale tahle propustka říká, že dokud budu chtít, je tohle místo činu moje.“

„Aspoň mi povězte, jak se jmenujete.“

Vine se otočil a co nejsmířlivěji se usmál. „Je mi líto,“ opáčil. „To je tajné.“

ŠEST

Spatřit hotel přeměněný na místo činu bylo bizarní. V průběhu let sem Vine tu a tam zavítal a užíval si zdejší zlatavý třpyt, ten skrytý dojem diskrétnosti a luxusu. Teď mu ale připadalo, jako by tohle všechno vzalo zasvé. Dokonce i ve výtahu se povalovala odhozená policejní páska a rezervní sada návleků na boty, které si někdo zapomněl vyzvednout. Vstoupil do výtahu a dveře už se pomalu zavíraly, když se vedle něj vmáčkla ještě vrchní inspektorka Calmanová.

„Asi jste mě neslyšela,“ prohodil Vine.

Dveře se s cinknutím sklaply a výtah se rozjel vzhůru. „Nevzal jste si ochranný oblek,“ opáčila Calmanová a jeden mu podala. „Špioni nesmějí místo činu kontaminovat. Ať už mají jakékoli povolení.“

Vine si volky nevolky kombinézu vzal a v duchu se modlil, aby výtah do příslušného patra dojel rychleji. „Potřebuju to místo vyklidit. Až skončím, řeknu vám.“

„A co vůbec špioni na místech činu hledají? Ne, počkejte, budu hádat: to je taky tajné, že jo?“

„Učíte se rychle.“ Vine cítil, jak v něm kvasí směsice zvědavosti a rozmrzení. „Heleďte, nejsem tady proto, abych vám říkal, jak máte dělat svou práci.“

„Nemáte vůbec ponětí, v čem moje práce spočívá. Nikdo z vás špionů. Jenom si sem nakráčíte a zase odkráčíte. A zbytek ať za vás oddřou ostatní.“

Nic na to neodpověděl. Svištěli stále vzhůru a Vinea ze stísněnosti lesklých kovových stěn, které se na něj tlačily, přepadala lehká klaustrofobie. Poprvé si skoro představoval, jak by se znova zavrtal do tepla svojí postele, a uvažoval, proč se uvolil vrátit se do hry zrovna takhle. Mohl přece zbytek života strávit s laptopem a svým obchodním účtem, hrát na trzích a sledovat, jak se mu hromadí peníze. V blaženém osamění.

Vtom výtah zastavil v příslušném patře a po chvilce se s pronikavým cinknutím otevřely dveře. Okamžitě je uvítal vnitřní kordon. Jestliže dole panoval chaos, tady to bylo ještě horší. Všude pobíhalo tolik kriminalistických techniků, že tam pomalu nebylo k hnutí. Prostředkem se táhla řada nášlapných desek. Vine cítil, jak se mu opět roztáčejí mozkové závity, jak se mu z podvědomí vybavuje název: společná přístupová cesta, zabraňující porušení důkazního materiálu. Teoreticky neměl na místo činu nikdo vstupovat jinudy; prakticky to nikdo nedodržoval.

Celou operaci před nimi řídil hubený čahoun, klátící dlouhatánskýma rukama s výraznými klouby. Jakmile zahlédl Calmanovou s Vinem vystoupit z výtahu, zvedl k nim oči, nervózně mrkl a začal se k nim prodírat.

Calmanová šla první. „Tohle je Andrew Holt. Šéf naší výjezdovky.“

Vine opáčil: „Potřebuju tyhle lidi dostat pryč. Jestli máte nějaké otázky, zavolejte si na ústřednu v Downing Street. Tam vám milerádi připomenou, co obnášejí pravomoci podle článku 9.“

Calmanová se na něj dívala. „Aspoň jeden z nás musí situaci monitorovat.“

„Pracuju sám.“

„Tak si oblečte tu blbou kombinézu. Z toho neslevím.“

„Všichni v tomhle patře musí do dvou minut zmizet. Spolupracujte a do půl hodiny máte svoje místo činu zpátky. Házejte mi klacky pod nohy a do rána je z vás pochůzkářka. Jak se rozhodnete?“

Calmanová se rozhlédla po svém týmu, všichni čekali. Nakonec si povzdechla. „Půl hodiny,“ řekla. „Víc ne.“

SEDM

Když se vytratil i poslední forenzní technik, zdálo se, že už se patro snad ani nemůže vrátit do původního stavu. Vine si zkoušel představit, jak normálně vypadá. Lesk a okázalost, všechno dokonale upravené. Odjakživa ho udivovalo, jak tenká je hranice mezi řádem a chaosem. I ty nejluxusnější podniky se během pár minut dokázaly proměnit ve staveniště. Ochranný oblek Vine zahodil. Je přece špion, ne kriminalista. Navlečený v něčem takovém nedokázal uvažovat. Otisky jeho prstů pak budou muset vyloučit.

Posledním úsekem chodby došel až ke dveřím pokoje. Nelsonovo apartmá bylo v nabídce hotelu to nejdražší, na webových stránkách dobře ukryté. Horkokrevnější členové diplomatického sboru si mezi sebou běžně špitali zkazky o tom, co všechno se uvnitř odehrává. A přesto teď takhle zblízka působily dveře až překvapivě fádně, jako u kteréhokoli jiného pokoje. Zdrsnělý zlatý štítek s názvem apartmá vyrytým uprostřed, stříbrná čtečka pokojových karet u kliky, politováníhodný důlek v laku.

Vine vstoupil a sledoval, jak se věci začínají měnit. Především se celý prostor jako by nafoukl, nadmul do téměř nekonečných výšin. První místností byl rozlehlý přijímací pokoj, vyzdobený v honosně rudých, zlatých a krémových tónech, tonoucí v dekadentním přítmí, zšeřelý a romantický. Spíš než hotelové apartmá připomínal společenský salon. Ten typ místnosti, kde se dojednává úmluva nebo odkud se vyhlašuje válka, pokoj vhodný pro hrabata, vévody a prince. Ještě před pár vteřinami mu dominovala úděsná vřava všemožných lidí a křiklavých záblesků z fotoaparátů. Vine kráčel dál jako vetřelec na posvátném místě. A pak konečně spatřil mrtvolu.

Šel blíž a stále ne a ne odvrátit zrak. Smrt už viděl na vlastní oči mockrát, dokázal proto její realitu unést. Jako pohled na mrtvé zvíře, z nějž nezůstalo víc než kůže a kosti. I tak ale bylo tohle něčím jiné. Ostatní nebožtíci, s nimiž se během své kariéry setkal – mrtvý čínský diplomat, někdejší šéf expozitury MI6, který spáchal v kuchyni sebevraždu, kryptograf z GCHQ zabitý při autonehodě –, pro něj byli úplně cizí lidé. Jednoduše kolečka v soukolí státu, chodící strážci tajemství, které bylo nutno i po smrti prolustrovat. Alexandr Ivanov se ovšem lišil. Ten figuroval ve zpravodajských titulcích posledních dvacet let, skoro tak dlouho, kam až sahala Vineova paměť. Ty široké, rozložité ruské plece. Ta masitá zamlklá tvář, drsná i plachá zároveň.

Vine si prohlížel otvor po kulce na spánku Ivanovovy hlavy. Takhle zblízka působil vstřel ještě ohavněji. Těla jsou nehezká i zaživa, ale po smrti jako by získávala novou strukturu. Hrbolaté hrudky hmoty a shluky kůže. Krev rudější, maso zjizvenější. Ne, snímky to nevystihly úplně věrně. Na vlastní oči vše působilo tak hrůzně, že to žádný foťák nedokáže zachytit. Vine si zkoušel představit onen okamžik i to, jak vrah namířil zbraň, jak blízko asi stál. Znova zaslechl všechno to pochmurné chvástání doléhající z minulosti: zkazky kariérních rozvědčíků MSS a FSB i lehkovážné hecování agentů Íránských revolučních gard nebo Stasi. Mravní vzduchoprázdno mokré práce.

Vine se na mrtvolu díval ještě zhruba další minutu. V duchu vstřebával všechny stěžejní detaily. Bez ohledu na to, kolik už uběhlo let, nemohl zapomenut, co se naučil v Pevnosti. Policajti a státní úředníci mají svou byrokracii. Špioni žijí ve vlastní hlavě. Každičký detail, každičký střípek diskrétně uložený v mentálním šupleti, které lze kdykoli otevřít. Například ten Glock 17 v Ivanovově ruce. Přirozeně mu ho podstrčili. Tříštivá průraznost kulky v jeho spánku. A pak úklid, vmáčknutí pistole do dlaně, naaranžování těla, aby to vypadalo jako sebevražda. A k tomu ještě nepatrnější drobnosti: lehká citrusová vůně kolínské, skvrnka od bláta na pravé nohavici, krátké strniště na tváři doplňující image ošlehaného alfa samce.

Vine si veškeré detaily uložil a zamkl do paměti. Pak začal prohledávat zbytek hotelového apartmá. Dělal to už tolikrát, že si lecčeho všiml v podstatě instinktivně. Na nezkušené oko všechno působilo úhledně a spořádaně. Dala se tam ovšem postřehnout jistá nedůslednost. Maličko nedovřené zásuvky. Cár modré látky přiskřípnutý mezi dveřmi skříně. Kdepak, Vineovi bylo jasné, že tyhle pokoje někdo prohledal. Ten, kdo stiskl spoušť, je obrátil vzhůru nohama.

Vine se pustil do důkladnějšího průzkumu. Všiml si zmuchlaných oděvů v šuplících i drobných známek dokládajících, že někdo hýbal s předměty na stole. Nešlo o nic nápadného; to ostatně nikdy. Přesto už vrah postupoval podle standardního protokolu, aby po něm na místě nezbyla ani stopa. Rafinovaný minimalismus šmejdění byl úmyslný. V prvé řadě zmizelo všechno digitální. Nikde žádný notebook, mobil ani jiná elektronika. Žádné digitální vodítko, jehož by se Vine mohl chytit. Pustil se do hledání pod každým povrchem, skříní, dveřmi i všude v hlavním pokoji. Ale nikde nic.

Pak zamířil do přilehlé koupelny. Na rozdíl od ložnice, kde to dosud páchlo po výjezdovce a armádě policajtů, byla koupelna stále nedotčená a neposkvrněná. Bělost kachlíků ve světle tak oslňovala, že Vineovi chvíli trvalo jí uvyknout. Veškeré zařízení bylo zbrusu nové. Prostor působil dojmem předváděcí místnosti. Velkolepá vana na nožkách, rozlehlá sprcha, spousta ručníků všemožných rozměrů. Skoro se mu nechtělo tu dokonalost narušovat, jinak to ale nešlo. Musí tady i pracovat, nejenom se kochat. Nejdřív obvyklá místa – v nádržce záchodu, pod umyvadlem. Pak ta méně obvyklá, kam se většinou dívají jenom špioni. Vine vstoupil do sprchy, odšrouboval sprchovou hlavici a sáhl za ni. Ani zde ovšem nepochodil, stejně jako v ložnici. Jestli tady Ivanov něco nechal, využil veškerý svůj důvtip. Překonal fantazii i těch nejodhodlanějších protivníků.

Nakonec Vine zamířil k umyvadlu. Nacházel se tam obvyklý shluk předmětů. Nádobka tekutého mýdla s přidanou zvlhčující látkou. Deodorant ve spreji, pěna na holení. Tuba zubní pasty a elektrický kartáček, dosud připojený do zásuvky. Vine se zadíval na blikající kontrolku nabíjení a najednou na něj dolehla reálnost mrtvoly vedle v pokoji. Hned za zdí. Ještě před pár hodinami stál Alexandr Ivanov před tímhle zrcadlem a čistil si zuby. A teď leží zkrvavený na podlaze ložnice. Jako předmět, kolem nějž se můžou všichni shluknout. Debatovat, diskutovat, analyzovat.

Vine se podíval do zrcadla. Snažil se zaostřit, vlastní odraz ho ale překvapil. Pleť vypadala nezdravěji než prve, pod oběma očima mu zlověstně visely špinavě šedé pytle. Byl už ve věku, kdy se prý lidé mění ve své otce. Vine ovšemnikdy přesně nevěděl, co to znamená, jako sirotek si to mohl jenom domýšlet podle tělesných dokladů před sebou. Vypadal takhle jeho táta? Kštice hnědých vlasů, přepadlá tvář, pronikavý pohled. Jinakost celkového zevnějšku. Ani srdečný, ani bodrý, natož přátelský. Prostě tuctový a současně odlišný. Obličej dokonalého špiona.

A v tu chvíli ho Vine uviděl. Nebo si ho spíš znova všiml. Napoprvé mu přišel až moc obyčejný. Stál tam se svým matně stříbro-černým potahem a válcovitým tvarem. Ale čím déle se Vine na deodorant ve spreji díval, tím ideálnější mu připadal. Kam jinam mohl Alexandr Ivanov něco líp ukrýt pro případ, že by došlo na nejhorší? Zásuvky, psací stůl, splachovací nádržka, sprchová hlavice – tam všude by se vycvičené oko podívalo jako první. Ovšem plechovka s deodorantem, ta už si žádala jistou míru lstivosti.

Vine nádobku uchopil a ucítil, že je i na deodorant podivně lehká. Až nicotně. Sáhl dospod a opatrným ohmatáním zjistil, že má odnímatelné dno. Cvak, cvak. Stříbřitý kotouček v dolní části mu zůstal v prstech. A teď nezbytná bezpečnostní opatření. Překontroloval si, jestli mu nic nehrozí, jestli ve stropě nejsou kamery, a teprve potom otočil plechovku dnem vzhůru. Nahlédl do otvoru a spatřil, že uvnitř je nádobka úplně dutá. To byl i její účel. Až na jednu věc. Úplně nahoře se skrýval úhledně zastrčený kousek papíru, složený s takovou přesností, že byl tenčí než sirka.

Vine do plechovky opatrně sáhl a dokument vyšťoural. Teď nebyla vhodná chvíle ho otvírat. Nikdy přímo na místě, vždycky až pak. Měl s sebou batůžek, a tak dokument schoval do pouzdra na zip a zkontroloval si, jestli někde na boku nedělá bouli. Potom místnost ještě jednou propátral. Každou štěrbinu i kout, aby nic nepřehlédl.

Nakonec se vrátil do ložnice. Naposled se podíval na mrtvého Ivanova, z pomyšlení na to, co právě odhalil, se ho pomalu zmocňoval neklid. Vnímal známý příval adrenalinu. Vybavilo se mu, jaký kdysi býval život v terénu.

Z chodby už k němu doléhal šum vzdálené konverzace. Navzdory slibům se vracela Calmanová se svým policejním týmem. Vine si zkontroloval úlovek a pak vykročil ke dveřím apartmá. Jedno už věděl jistě.

Alexandr Ivanov po sobě nechal stopu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V cizím zájmu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.