ZODPOVĚDNĚ LEHKOMYSLNÁ

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2022

Illustrations © Tereza Budilová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8054-7

Skuteční přátelé nás budou brát takové, jací jsme.

Nepřátelé nás pomluví, i kdybychom pod tíhou svatozáře lezli po čtyřech.

Žít a užívat si

Domnívat se, že s věkem všechny láskyplné city, touhy a vášně s motýlími křídly v břiše odcházejí, je obrovský omyl. Zvlášť po pominutí stresů souvisejících s chodem domácnosti a výchovou dětí díky celkovému uvolnění naopak narůstají. V porovnání s bujarým mládím, kdy byl sex spíš artistickou exhibicí než prožitkem, jsou všechny emoce najednou mnohem intenzivnější, právě tak jako i mnohem vášnivější touha s pocitem, že se nám v břišní dutině nepohybují křídla, ale přímo v ní sídlí motýlí farma. S partnerem, který je příčinou našeho stavu, pak lze zažít neuvěřitelně silné okamžiky.

Mnoho žen je bez zájmu o erotické souznění, a tak ono zachvění země, které je už léta míjí, pro klid vztahu alespoň předstírají. Mohou si za to samy. Pokud se i při největších snahách svého protějšku nedokáží odpoutat od myšlenek, že došel kypřicí prášek a cibule ve špajzu, je nutné zaplatit SIPO, a při pohledu na strop uvažují o termínu vymalování, nikdy se žádné slasti nedočkají a pro partnera dál budou jen suplující rekvizitou. Oproti gumové figuríně alespoň v přijatelné teplotě. Nelze se divit, když se takový chlap raději po čase vrátí mezi členy autoerotiků nebo skončí v náručí rozdychtěné pracovní kolegyně se schopnostmi zaměstnankyně domu lásky.

Ráda v ulicích pozoruji jednotlivé, zvlášť rozdílné páry buď mohutných žen s neduživými „pány tvorstva“, pro které nejspíš neexistuje větší rozkoš než se utápět v mnohafaldové peřině svých bohyní, nebo naopak golemové muže, kteří s neobyčejnou něhou poskytují svou personou komfortní bezpečí éterickým křehotinkám. U sourodých dvojic odhaduji, kdo je dominantnější. Také mě v případě rodin s dětmi baví hledat mezi rodiči a jejich potomky shodné rysy, jejichž absence ve mně vyvolává úvahy o kukaččích mláďatech.

Přestože jsou muž a žena jako Mars a Venuše naprosto rozdílní, kdysi jim po stvoření světa byla přidělena rozmnožovací povinnost k šíření lidstva. Vývojem se dostali na úroveň lovce a kořisti bez ohledu na to, kdo kým je. Nevěřím ve vzájemné přátelství, protože pud, čekající na příležitost, nelze potlačit.

Mívala jsem kamaráda gaye, neobyčejného fešáka, který mě jednoho dne pozval, aby se pochlubil novým bytem. Po druhé láhvi vína při jeho křtu se pod tlakem právě oněch pudů i přes známé skutečnosti ze mne najednou stala šelma a vzpamatovalo mě až zděšené úpění mé v tu chvíli oběti: „To jsem přece já… Venda.“ Odešla jsem a dalšího pozvání se už nikdy nedočkala. Od té doby vím, že pokud mi nějaký muž nabídne přátelství, vystavuje se nebezpečí, že dříve nebo později bude mou lovnou zvěří, kterou ale na rozdíl od jiných predátorů po použití nechám dál žít.

A najednou se stalo, že mě zaskočila situace, která se vymykala. Onen chlap, který se ocitl v mé soukromé zóně, byl tak výjimečný, že jsem v sobě tu nenasytnou saň tentokrát dusila, jak se dalo. Příliš dobře jsem věděla, že pokud zatím pevné sajtny jen trochu povolím, odstartují lavinu, která všechno zničí. Chtěla jsem si udržet odstup, přesto s dostatkem žhavení, leč bez konečné fáze brněnským hantecem téměř obřadně nazývané „vykropení hrobky“.

Byla to vzrušující hra na tenkém ledě, který se pode mnou mohl kdykoli prolomit. Trvala ale jen do doby, než zakročila moudrá matka příroda, která se už na to nemohla dívat. A tak jsem se dostala do životní etapy, kdy bylo stále na co se těšit, protože vzrušující erotické chvilky střídalo neméně příjemné cestování, a to i při koronaviru, ač svou rozpínavou vlezlostí můj zatím odolávající imunitní okruh stále zužoval.

Do nejzápadnějšího cípu republiky mě zavála neznalost kraje, a tedy i Františkových Lázní. V těch jsem byla jen na dvouhodinovém výletě den po svatbě mé druhorozené dcery, konané v Mariánkách, a tak trochu jsem si v místě, kde si ženy léčí neplodnost, se svým doprovodem připadala jako provokatér. Čerstvě provdaná dcera nesla v náručí svého dvouletého potomka, druhá dcera s vdavky dávno za sebou tlačila sporťák se svým výlupkem a já vezla kočárek s holčičkou jejich kamarádky znovu ve finišujícím stadiu těhotenství s takovým břichem, že si na něm mohla prostírat. Náš konvoj zabral ulici a nebylo člověka, který by na nás nespočinul pohledem. Došly jsme až k soše Frantíka, symbolu plodnosti, o kterém se proslýchalo, že pokud se dětíchtivá žena dotkne jeho mužské ozdoby, do roka uspěje. Právě tuto část měl na rozdíl od zbytku těla už tak vycíděnou, že mu na dálku doslova svítila. Na náhodně procházejících mužích bylo možné zachytit závistivý pohled říkající: „Jak bych byl, hochu, šťastnej, kdybych si to s tebou mohl aspoň na den vyměnit.“

Protože můj malý vnuk během našeho klábosení na téma nám neznámé, neboť jsme oproti zde se léčícím ženám měly problémy zcela opačné, vytahal ze záhonu několik sazenic korzo zdobících kytek i s kořeny, které musela dcera urychleně zasadit, aby ji nepostihla pokuta, a ostatní děti se jak na povel všechny rozeřvaly, po marné snaze ztišit je občerstvením v nedaleké pizzerii jsme odjely.

Pobyt v tomto místě za účelem důkladného poznání jsem si zajistila už na začátku roku, leč koronavir ho oddálil z jara na září. Nemělo to logiku, protože v jarních měsících byl denní přírůstek nakažených okolo stovky a já odjížděla ráno po sdělení médií, že stoupl jen za sobotu o víc než čtrnáct set.

Jízda po ještě spící dálnici s minimálním provozem byla příjemná, až na to, že mě přes rozvrtanou část nepustila na odbočku a odnesla o kilometry dál k Přimdě. Na odpovídající směr jsem se dostala po vynuceném okruhu přes Tachov a Planou. Další už byl dobrovolný podle předem sestaveného programu.

Vyloupl se krásný letní den s nebem barvy Jadranu, Karkulka čerstvě po technické kontrole šlapala jak zamlada a mě popadla, jako vždycky na neznámých místech, cestovatelsko-poznávací euforie. Záměrně jsem lázně minula a úzkou okreskou lemovanou stromy pokračovala na Starý Rybník. U jeho vodní plochy jsem zastavila, vystoupila, a dřív než jsem zabouchla dveře, zůstala zírat na vysoké temné hradní pozůstatky působící jako kulisa na opačném břehu. To, že tady má být gotická zřícenina kdysi přestavěná v renesančním a barokním stylu, jsem věděla. Že z ní ale najdu už jen jednu stěnu, mě skutečně nenapadlo.

Rybník jsem obešla, abych pro zachycení kvalitního snímku měla slunce za zády, a kolem též kdysi výjimečně honosného hospodářského dvora, na kterém se podepsal lidský nezájem, se vrátila. Na otázku, co vedlo bolševika ke konfiskacím, když o objekty dál nepečoval, mi odpovědělo mé druhé Já až po dopadnutí na sedadlo. „Závist s jednovaječným dvojčetem Nenávistí, děvenko.“

Nastartovala jsem a popojela do Skalné, tentokrát půvabného místa s udržovaným dědictvím lidové architektury s hrázděnými štíty i gotickým hradem Vildštejn. Auto jsem nechala za kostelem a udělala si tím kouzelným městečkem, v němž se navíc narodil náš nejslavnější sparťan Pavel Nedvěd, dvouhodinový průzkum. Nejvíc mě dostalo podhradí a jakoby přímo ze skály vyrůstající hrad, pod nímž meandroval tvrdost jeho zdí změkčující potok. Dívala jsem se na tu pro mne zvláštní stavbu a uvažovala, ve kterém jejím komíně tak asi našla atypické místo posledního odpočinku záhadná zazděná ženská, objevená až coby kostra při rekonstrukci. Míní se, že byla jednou z dcer Trautenberků, kteří vlastnili hrad v 17. a 18. století. Prý byla velmi ošklivá, ale zato se vyznala v moci bylin, z kterých vařila různé lektvary včetně jedů. Všichni ji považovali za čarodějnici, což byl v té době neodpustitelný hřích, a tak když jednoho dne tato schopná podnikatelka i se svou živností náhle zmizela, nikdo se tomu nedivil. Zda pro ni měl být největším trestem věčný pobyt v obdobě pekelného kouře, zůstane navždy otazníkem.

Okouzlila mě i další, tentokrát vesnická památková rezervace Nový Drahov se dvěma dominantními, opět hrázděnými usedlostmi oddělenými rybníkem. Když jsem otevřenými vraty vešla na široké zatravněné prostranství první z nich s názvem Babička, měla jsem pocit, jako bych skutečně odcouvala o dvě generace. Pod zastřešenou otevřenou částí dvorového obdélníku bylo soustředěno dobové vybavení s takovým citem a obdivuhodnou důvěrou v návštěvníka, že nic neukradne, až mě to dojalo. Trvalo mi dlouho, než jsem se konečně odtrhla a zamířila ke konkurenci. Tou byl Selský dvůr s restaurací a ubytovacími službami. I on byl rekonstrukcí dotažen do posledního detailu včetně velkého atypického holubníku, jehož nádherní bílí nájemníci se tu už na první pohled cítili stejně spokojeně jako konzumující hosté u venkovních, restauraci rozšiřujících stolů ve stínu slunečníků. Při odjezdu mně jen zatrnulo, zda na oploceném pozemku pobíhající srnci nekončí v místní kuchyni, která nabízela maso výhradně z vlastního chovu.

Součástí Drahova je i rezervace SOOS, údajně nejcennější přírodní lokalita s minerálními prameny v ČR. Zklamala mě. Tříkilometrový okruh částečně vedl po povalovém chodníku řídkým porostem, evidentně trpícím prosoleným podložím, s vyhlídkou na vyprahlé plochy místy potažené odpuzujícím škraloupem. Vyvěrající minerální voda byla k vidění jen na dvou místech. U Císařského pramene a u zastávky Rašeliniště, kde byl do chodníku jakoby zapuštěn sud bez dna, v němž se síla plynu projevovala mohutným probubláváním připomínajícím whirlpoolku. O tom, že tu jsou jakési mofety neboli horniny vytlačené oxidem uhličitým a tlakem vody, nazývané také bahenní sopky, jsem si jen přečetla. Nakonec mě chodník vyhodil na prašnou silničku, která okruh uzavřela. K návštěvě jsem zřejmě zvolila špatný čas. Po období dešťů, kdy všechny dnes suchem popraskané plochy a prolákliny zaplní voda, určitě nabízí SOOS mnohem víc.

Dalším místem mého zájmu byl Milhostov. Dnes poprvé jsem bloudila, a to tak, až jsem se ocitla na farmě s chovem koňů. Dívka v doprovodu nádherného hřebce, kterého právě pokárala nedůstojným „kam lezeš, ty vole…“, nejen poradila kudy kam, ale také odpověděla na otázku, jak je možné, že jsou v okolních vesničkách tak skvěle upravené všechny objekty. „No… první koupil a dal dohromady nějakej Němec a ostatní se za ten svůj bordel začali stydět. Proto ho následovali.“

Rozloučila jsem se, vesničku s prapodivným názvem našla a dalším snímkem gotického kostela sv. Mikuláše v perfektním stavu se skvostnou stylovou chalupou v pozadí obohatila film.

Už jsem měla hlad a předem se těšila, že nasytím nejen svou estetice nakloněnou duši, ale i žaludek v restauraci barokního objektu v Mostově, přebudovaného roku 2002 na hotel. Narazila jsem však jen na zámky ověšenou bránu se zákazem vstupu pod hrozbou psí smečky, zřejmě likvidující každého nežádoucího zvědavce. Od místního osadníka jsem se dověděla, že tento skvost ze 17. století s unikátním souborem porcelánu a kachlových kamen s vzácnými malbami jeho poslední vlastník po několika předchozích majitelích také opustil a nejspíš ho znovu hodlá prodat. Během osmnácti let se do zámku neinvestovala ani koruna, byl jen využíván, což zřejmě bude pokračovat, dokud se ho definitivně neujme stomatology ignorující zub času. Odjížděla jsem se značným znechucením a po přečtení tabulky na plotě – Zámecký park, významný krajinný prvek – jsem byla o tom, že žiji v Kocourkově, naprosto ujištěna.

O to víc jsem byla zvědavá, čím mě překvapí hotel Pyramida. Požadavek v CK zněl – ubytování mimo centrum na příjemném místě v přírodě. Už když jsem přijížděla, mi bylo jasné, že je má představa naplněna. Mnohem krásnější objekt než jeho jmenovec v Praze 6 stál skutečně mezi loukou a lesem, což mi zabrnkalo na pozitivní strunu, a tak jsem po zaparkování plná energie popadla zavazadla a šla se zabydlet. Rouškou maskovaná recepční mě seznámila se vším, co bylo nutné vědět, a já též s dusícím náhubkem, ve kterém jsem si připadala jako vzteklý pes, odjela klaustrofobii nevyvolávajícím výtahem do třetího patra. Pokoj 305 byl tak velký, že by se v něm dal uspořádat mejdan s tancem. Otevřela jsem všechna tři okna, vybalila, osprchovala se a sešla do přízemí na vstupní lékařskou prohlídku. To, že poukaz zahrnuje i procedury, jsem se dozvěděla až v recepci.

V hotelovém foyer i v čekárně jsem měla pocit, že jsem v Německu, neboť tu zatím čeština nezazněla. Po milé sestřičce se mě ujala stejně příjemná mladá temperamentní lékařka, se kterou jsem setrvala i při plné čekárně v zajímavém rozhovoru, jehož téma nemělo se zdravím a procedurami vůbec nic společného. Prostě jsme si padly do noty, rozpovídaly se o společné cestovatelské zálibě a Němci měli smůlu. Hovor jsem zakončila prosbou, aby nabídku tělo rozmazlujících zásahů srazila jen na masáže pokud možno v ranních hodinách, což s pochopením akceptovala, a já se po rozloučení odebrala přes rozšprechtěnou čekárnu do hotelové haly.

Protože už nastala hodina večeře a restauraci zaplnili rekreanti, vypustila jsem pro tentokrát svůj převlek za dámu a mezi stoly vpochodovala tak, jak jsem byla. Přesto mé bílé džíny s lehkým bíločerným svetříkem obstály v té četné konkurenci víc než se ctí.

Číšnici jsem požádala, tak jak bývá u těchto zájezdů zvykem, o usazení a pak z polstrovaného víc křesílka než židličky pozorovala věkově smíšenou společnost. Ne dlouho, protože přede mnou přistál talíř s obrovským řízkem a pár brambůrky. To mi vyhovovalo, neboť v mém jídelníčku pravidelně a několikanásobně převyšuje hmotnost masa nepodstatné přílohy. Z pultu nabízejícího řadu salátů, ať už samotných, nebo v kombinaci, jsem si přinesla okurkový se smetanou a po dopití minerálky, abych nevybočila z místní tradice, šla nocovat. Film v televizi neměl po kalorické bombě šanci.

Ráno mi chvíli trvalo, než jsem se zorientovala, kde vlastně jsem. Tím, že se mé putování po uvolnění zákazu nakumulovalo, jsem už pomalu ztrácela přehled. Vypustit jsem ale nic nechtěla, protože mohl kdykoli přijít další STOP stav. Na rozdíl od mnoha lidí jsem nastalou situaci brala i s četnými změnami v klidu. Pokud se nedalo cestovat, užívala jsem si chalupinku. Pokud dalo, prolézala jsem oblast, ve které jsem právě byla, s vášní hledače pokladů.

Na snídani jsem se přiřítila bez roušky, a tak mi byla personálem na těch pár minut příchodu a odchodu věnována erární. Všichni jsme v tomto případě věděli, že jsou k ničemu, ale příkaz shora se musel respektovat. Mocipáni aspoň měli dojem, že své chovné stádo mají pevně v rukou. Protože ráda provokuji, uvedla jsem recepční do rozpaků otázkou, zda mám s náhubkem plavat i v bazénu.

„No… to snad asi ne…“ vypadlo z ní váhavě, což znamenalo, že to určitě neví.

Otevřela jsem orosenou Karkulku, stěrači jí protřela ještě rozespalý výhled a rozjela se směrem k Aši s několika krátkými, zato zajímavými odbočkami na trase. První byl Ostroh. Spíš lufťácká než trvale obydlená, opět upravená vesnička uprostřed lesů se okázale chlubila nádhernou perlou mezi hrady zvanou Seeberg. Unikátní, částečně hrázděná stavba vybudovaná na základech původního sídla z 12. století, skutečně stojící na skalnatém ostrohu, neměla klid ani v následujících letech, neboť byla vypálena Švédy, kteří ničili a loupili všechno a všude, kam vkročili, a dosud se, mimo jiné, ve Stockholmu pyšní u nás zcizenými rudolfínskými klenoty. Začátkem 18. století koupili zbořeniště chebští měšťané, kteří v obnovených prostorách nabídli ubytování chudině. Jejich sociální cítění ve mně vyvolalo obdiv. Další rekonstrukce už ve 20. století, kdy byly na nádvoří přeneseny některé lidové stavby z okolí, konečně zpřístupnila Seeberg i veřejnosti. Umanutě jsem pak lezla ve svahu mezi hradem a cestou pod skalou, až jsem rvaná trním jakéhosi houští získala celkový panoramatický záběr a byla spokojená.

Hazlovem, kde byl postaven ve 13. století hrad románského stylu, který byl později goticky přestavěn a poté přebudován na renesanční zámek, jsem jen projela, protože tato místní pamětihodnost právě podstupovala zušlechťovací kúru. Bývalý majitel, Bedřich z Hazlova, by byl určitě potěšen jako já. Při odjezdu mnou už poněkolikáté na cestách domovinou projela otázka, proč někde to jde a jinde ne. Rozhodně by se měli voliči při prosazování svých favoritů víc zamýšlet nad jejich skutečnými schopnostmi a možnostmi. Hlavou úřadu zaplacené pivo v hospodě je příjemné, ale to mnohé obce se vzácným dědictvím předků na nohy nepostaví.

Aš, kterou jsem opět jen projela, na mne svou periferií zapůsobila nesourodě a rozházeně. Zato její centrum, zvlášť některé ulice s prvorepublikovými objekty, zářícími novými fasádami, byly překvapivě honosné. Za Aší mě znovu vedla silnice tak nádherným krajem lesů, luk a pastvin, že jsem jela krokem. Šílení řidiči, kteří určitě tu krásu kolem nevnímali, troubili jak zběsilí, a tak jsem stáhla okénko, opřela se o něj a zdviženým ukazováčkem a malíčkem jim dávala najevo, co si o nich myslím. Sama jsem se divila, že jsem do Hranic dojela, aniž by se někdo pokusil mě nahnat do škarpy. Vynechat jsem je nemohla už proto, že se jednalo o nejzápadnější městečko. Právě ony mi do čtyřlístku světových stran chyběly. Na chvíli jsem se zastavila a prošla se tentokrát otevřeným prostranstvím k hraničnímu pomezí. Slunce ale tak sálalo, že jsem před ním brzy znovu prchla do stínu Karkulky.

Už při cestě lesem pár kilometrů za Aší jsem si všimla poutače na hradní hotel s restaurací nepřehlédnutelného názvu CASTLE VĚTROV. Zvoucí reklamu jsem chtěla prověřit a od Hranic se těšila na pohár a procházku chladem jeho parku. Vyhodila jsem kvalt a pomalu najela na odstavnou proluku před závorou. Ta však byla ověšena několikajazyčnými zákazy vstupu. Působily tak výhrůžně, jako by měl být vetřelec ihned a bez milosti zastřelen. Rozhodla jsem se být za blbou blondýnu, připravila si pro případ střetu s kýmkoli překvapený výraz i omluvná slova a vyrazila s foťákem v ruce vpřed. Husté stromy se po pár krocích rozestoupily, přede mnou se objevil nádherný rybník a já nedočkavě poprvé zmáčkla spoušť. Teď už zbývalo ukořistit jen snímek hradu. Šla jsem kolem vodní plochy, aby mi ho zdvojila, ale břeh byl tak obrostlý, že jsem neměla šanci. Vztekem nabuzená odvaha mě vyprovokovala k přesunu na protější stranu přímo pod hradní sídlo. Vše šlo přesně podle představ do okamžiku přeskočení jakéhosi zatravněného rigolu, který byl širší, než vypadal, a já pravou nohou zajela po koleno do bahna. Záběr se sice povedl, nikdo mě nechytil, nestřílel po mně ani nevypustil psy, ale do auta jsem se vrátila s jednou nohavicí a teniskou obalenou páchnoucím bahenním marastem. Nezbývalo než jet rovnou do hotelu. Kolem recepce jsem doslova proběhla a pak v koupelně za pomoci šamponu nekonečnou dobu vracela kalhoty i obutí do původního stavu. Sněhobílé barvy jsem stejně nedocílila.

Hlad mě přiměl soustředit se na večeři, na kterou jsem se tentokrát oblékla s odpovídající důstojností neurážející hotelové hvězdičky. Naprosto jiného názoru byla drtivá většina hostů. „Dámy“ navlečené do letitých sepraných trik, džín a legín v zánovních trepkách doprovázeli pánové ve stejných modelech, přesto s výrazy, jako by měli smoking. Této společnosti rozhodně nechybělo sebevědomí. Byli to holt Němci. Ovšem evidentně bývalí východní.

Vzbudila jsem se před rozedněním, které mě nakonec přitáhlo k oknu. Blednoucí obloha začala růžovět, pak se potáhla oranžovými, stále sytějšími pruhy, nad které po chvíli vyjelo obrovské krvavé slunce. Díky nebeskému divadlu jsem málem nestihla masáž. Prolítla jsem pod sprchou, trochu se přimalovala, vlasy stáhla do drdolu a jen v podprsence a kalhotkách přes sebe opět v letu hodila hotelový mohutný antisexyžupan. Výtahem jsem sjela do domény bílých plášťů a obklopena kolem dokola dveřmi sálů jednotlivých procedur se usadila na židli. Sprint na pokoj a zpět jsem si musela zopakovat, neboť jsem zapomněla na v současné době nejdůležitější rekvizitu – roušku.

Najednou se přede mnou objevil prošedivělý sympaťák, převzal si lékařkou vystavený papír a se slovy „říkají mi tu dědek a jdete ke mně“ mě pozval dál. Během téměř něžného oživování mého těla se značnou amortizací jsem se od něj dověděla, že před masérskou profesí hrával v džezovém orchestru. Dosud to byl chlap, který své patrony ještě zdaleka nevystřílel. Napadlo mě, zda teď neuplatňuje některé z hmatů nacvičených v období koncertní slávy, kdy většině muzikantů poskytují neodbytné fanynky možnost detailně se seznámit s ženskou anatomií. Oproti současné době měl tehdy můj masér výhodu. Mohl si vybírat. Naštěstí mé myšlenky byly jen ryze privátními úvahami a navenek jsem zůstala silně decentní. Mohl mě prozradit jen úsměv, s kterým jsem se rozloučila. Vydržel mi až do pokoje, kde jsem se převlékla, upravila a šla na snídani, při níž opět excelovaly roušky. Hosté nevěděli, zda si je mají natahovat i v případě, kdy si u bufetového pultu budou přidávat nebo si půjdou pro džus či jiné pití, což způsobovalo chaos.

Konečně jsme byli u stolů, když vtom se za lítačkami v prostoru kuchyně ozval chrchlavý záchvat kašle na úrovni už beznadějného tuberáka v tomto případě signalizující přítomnost koronaviru, a to ještě u výkrmového zdroje. Pochopitelně si kuchař na základě toho, co před chvílí proběhlo, zahrál divadelní sólo. Mnohým to nedošlo, ale zato je přešla chuť. Pozorovala jsem opuštěné talíře a dusila se smíchy. Nacpala jsem se, nasadila roušku, ovšem jen na vzdálenost mezi restaurací a recepcí, kde jsem ji strhla, a vydala se na exkurzi po Františkových Lázních.

Přímo pod hotelem začínal lesopark, do kterého se procházelo efektně působící kamennou rozhlednou Salingburg s výklenkem vyvěrajícího pramene, na níž cedule hlásala: „Postaveno r. 1906 na památku první písemné zprávy o minerálních vodách v okolí Chebu.“ Za objektem s věžičkami, působícím jako legozámeček pro princeznu, mě čekalo další překvapení. Dančí obora. Stádo zvyklé na lidskou společnost bylo krotké a dva dominantní samci s nádherným lopatkovitým parožím mi dokonce zapózovali před objektivem.

Příjemná cesta mě chládkem lesa dovedla až na kolonádu, kolem níž právě místní zahradníci sekali trávu. Při reakci na její vůni si vždycky s potěšením uvědomuji, že nejsem ničím jiným než dalším druhem zvířecí říše. Bylo tomu tak i teď, a já opět jen stála a nasávala ji s chtivostí feťáka. Teprve pak můj zrak ulpěl na směrovkách v takovém počtu a tak jasných, že tu nebylo možné zabloudit.

Objekty ve žlutobílém omítkovém hávu zářily v záplavě květinových záhonů pod dopadem slunce jako nové, což ale v některých případech bylo víc než matoucí. Po zvěčnění busty Dr. Bernharda Adlera před kolonádou se solným a lučním pramenem jsem zamířila k jejímu vchodu. Budova byla uzamčená, prostory za skleněnou výplní vyklizené a jen tabulka na dveřích upozorňující, že Auto-moto muzeum je na jiné adrese, potvrzovala, že už dlouho nesloužila svému účelu.

Popošla jsem na konec objektu, postaveného jako celé lázně v empírově klasicistním slohu, a v jeho poslední části přece jen našla otevřené dveře. V malém provlhlém koutu pavilonu s oloupávající se omítkou na stěnách, stropě i sloupech vyvěral jediný pramen, u nějž bylo skutečně těžké odhadnout, který z oněch dvou to vlastně je. Zaujaly mě ale vitríny ve stavu čekajícím sice na odstranění, leč s pozoruhodnými vybledlými fotografiemi zachycujícími proměnu lázní mezi lety 1890 až 1910. Zobrazovaly nejen stavební boom, ale především překvapovaly obrovským zájmem lidí, pohybujících se po kolonádách s noblesou a elegancí v nádherných úborech s nepostradatelnými klobouky. „Kde jsou? Kde ksakru jsou? Čechy bych spočítala na prstech jedný ruky, zbytek klientely tvoří Němci!“ řvala ve mně nespokojenost při pohledu na prázdné, pečlivě udržované cestičky s vzácnými výjimkami.

Popošla jsem o pár metrů dál k soše Františka Josefa I. před jeho, tedy Císařskými lázněmi, krášlenými vodními plochami s kvetoucími lekníny a červenými rybkami, přes které vedly bílé můstky. Od nich jsem zamířila Isabelinou promenádou kolem exkluzivního, běžným peněženkám nejspíš nedostižného hotelu Imperial do bíložlutého centra. Cestou jsem si díky ukazatelům uvědomila, že málokteré lázně mají takové množství pramenů jako tyto. U všech bylo uvedeno chemické složení i teplota zároveň s rokem objevení, který v drtivé většině případů spadal do konce devatenáctého století.

V samotném srdci lázní stál v plném slunci dominující pavilon s Františkovým pramenem a já sáhla po foťáku, abych ho spolu s hudebním altánem a kasinem v pozadí zachytila dřív, než paprsky změní úhel. Po jeho sošce jsem ale pátrala. Zřejmě z důvodu intimního kontaktování byla usazena ve stinném zákoutí obrostlém keři. Chvíli jsem před ní s úsměvem setrvala a naplno se rozesmála až po zjištění, že za rohem čeká další zájemkyně, respektující jak před bankomatem soukromou zónu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zodpovědně lehkomyslná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.