Utrpenie a radosti očistca

Franz Spirago

Utrpenie a radosti očistca

Zjavenia svätých o dušiach medzi nebom a peklom

Vydal: © Zachej.sk, 2018

Preklad:© PaedDr. Marta Lacková

z nemeckého originálu Die Leiden und Freuden des Fegefeuers

Grafika: © Tomáš Kyška

Nihil obstat: Mons. Gabriel Ragan

Imprimatur:

Mons. Bernard Bober, košický arcibiskup metropolita, ABÚ Košice Prot. č. 1061/15, 9.10.2015

ISBN: 978-80-971881-3-9

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v akejkoľvek podobe alebo akýmkoľvek spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami alebo iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Predslov vydavateľa

Ubehlo takmer 80 rokov odvtedy, čo Franz Spirago napísal knihu Utrpenie a radosti očistca. Za ten čas sa mnohé zmenilo. Na pápežskom stolci sa vystriedalo celkovo 7 pápežov,1 prebehol Druhý vatikánsky koncil 2 a Cirkev prešla bránami tretieho tisícročia pod vedením pastiera, ktorý v prvých momentoch svojho pontifikátu vyslovil slová: „Nebojte sa! Otvorte, otvorte dokorán dvere Kristovi.“3

Dejiny priniesli očividné i sotva postrehnuteľné zmeny. No isté skutočnosti akoby nepodliehali času, akoby sa v nich odrážal zlomok Toho, ktorý je Ten istý včera i dnes, i naveky. (Hebr 13,8). Vydaním tejto knihy chceme sprístupniť to, čo zostáva aktuálne aj s odstupom mnohých rokov. Prajeme si, aby ľudia pohnutí láskou k dušiam v očistci nechali vo svojich srdciach vytrysknúť súcitný prameň obety a modlitby práve za tie duše, ktoré si už samy pomôcť nemôžu.

Naším ďalším prianím je, aby si ľudia pri čítaní tejto knihy uvedomili váhu osobnej zodpovednosti za svoje hriechy a podstatný význam úprimnej ľútosti a pokánia. Pretože „kto v tomto živote činí pokánie za svoje hriechy, zaplatí niekoľkými haliermi dlh hodný mnohých tisíc dukátov. Kto však odkladá pokánie až na večnosť, splatí tisícmi dukátov za pár halierov“ (sv. Katarína Janovská).

Je na mieste položiť si otázku, prečo niektorí svätí už počas svojho života cítili hlboký odpor k akémukoľvek hriechu, dokonca i k ľahkému, a prečo sa dnes o hriechu mlčí, prečo sa prehliada, prípadne až glorifikuje ako niečo príjemné a neškodné.

Stopy, ktoré hriech zanecháva na duši, sú fatálne. To je skutočnosť, na ktorej ani moderná doba nič nezmení. Zlo je reálne, i keď často skryté a nepomenované. A hoci sa diabol dnes smeje hlasnejšie ako kedykoľvek predtým, nemáme zabúdať na slová: Nebojte sa! Christus vincit, Christus regnat! 4

Košice, 2015

Zuzana Ring, Zachej.sk

Predslov autora z pôvodného vydania (rok 1936)

Pred krátkym časom vyšlo niekoľko kníh, v ktorých sa autori snažili vykresliť očistec v ružových farbách a dokonca nezniesli ani zaužívané pojmy očistec a duše v očistci, akoby tam boli iba samé radosti.

Bude preto veľmi prospešné zaoberať sa očistcom na základe Tridentského katechizmu,5 výrokov cirkevných učiteľov a správ svätých a jednoducho žijúcich osôb, ktoré boli obdarené milosťami Boha a zjaveniami a ktorých vyjadrenia mnohí biskupi nielenže schválili, ale ich dokonca odporúčali na čítanie. Potom si každý môže vytvoriť správny úsudok o očistci.

Kiež všemohúci Boh požehná tento môj rukopis, aby sa ním získalo množstvo priateľov a dobrodincov pre duše v očistci.

Praha, 1936

prof. Franz Spirago, školský poradca

Osobitný súd

Každý človek je hneď po smrti súdený Bohom

Svätý Pavol hovorí: „A ako je ustanovené,že ľudia raz zomrú a potom bude súd.“ (Hebr 9,27). Tento súd je osobitný, pretože každý človek je súdený samostatne, na rozdiel od všeobecného súdu alebo súdu nad svetom, ktorý sa bude konať v posledný deň. Vtedy budú musieť všetci ľudia stáť pred súdnou stolicou Boha.6

Pri osobitnom súde bude ortieľ vykonaný okamžite. Na základe učenia Cirkvi tie ľudské duše, ktoré sa po svätom krste nedopustili hriechu, alebo tie, ktoré síce hrešili, ale za svoje hriechy už vykonali dokonalé pokánie, prídu hneď do neba. No tie, ktoré zomreli v smrteľnom hriechu, sú odsúdené na večnosť do pekla (koncil z Lyonu 1274), pretože nič poškvrnené nevojde do nebeského kráľovstva (porov. Zjv 21,27). Duše tých, ktorí zomreli síce bez smrteľného hriechu, avšak ešte za hriechy dokonale nepykali, prídu načas na miesto očistenia (očistné miesto, purgatórium), ktoré voláme očistcom.

Mnoho duší príde po osobnom súde do očistca

Pomenovanie očistec súvisí s tým, že sa tam duše zachraňujú akoby cez oheň (porov. 1 Kor 3,15). To, že očistec je miestom očistenia sa trestom ohňa, potvrdzuje aj svätý Ambróz, svätý pápež Gregor Veľký a svätý Tomáš Akvinský. Svätý Bonaventúra a Suaréz sa domnievajú, že oheň v očistci a pekelný oheň sú tým istým ohňom.

Origenes (†254) hovorí, že mnohí budú spasení skrze oheň, aby olovo k nim primiešané sa roztavilo a stalo sa rýdzim zlatom.

Aj Tridentský katechizmus učí: „Existuje oheň očistenia, kde duše zachránených budú na určitý čas trápené a tak očistené, aby mohli vojsť do večného kráľovstva blaženosti, kam nevojde nič poškvrnené.“ 7

I duchovia môžu trpieť trestami ohňom, ako to vyplýva z Kristových slov, ktoré vypovie pri poslednom súde zavrhnutým: „Odíďte odo mňa, zlorečení, do večného ohňa, ktorý je pripravený diablovi a jeho anjelom!“ (Mt 25,41). Kto by sa divil, prečo duša, t. j. duchovná bytosť, by mala trpieť mukami ohňa, nech berie na vedomie slová svätého kardinála Bellarmina: „Keď môže byť duch (naša duša) spojený s telom, tak môže byť duch spojený s ohňom, aby trpel za tresty. Prečo by nemal Boh v duši oddelenej od tela prebudiť rovnaké pocity, aké duša zakúsila už prv v tele pôsobením ohňa!“ Svätý biskup Gregor Naziánsky (†389) nazýva očistec krst ohňom, pretože pôsobí očisťujúco ako krst.

Tertullián, kňaz z Kartága (†240), nazýva očistec prechodným peklom, pretože sú tam rovnaké bolesti ako v pekle, ale nie večné. Mnohí ho považujú za akési miesto predpeklia, pretože tam čakajú duše na spasenie tak, ako v predpeklí čakali spravodliví; alebo je žalárom, pretože tam boli duše tak dlho držané, až kým nesplatili posledný dlh: „Veru hovorím ti: Nevyjdeš odtiaľ, kým nezaplatíš do ostatného haliera.” (Mt 5,26).

Očistec môže byť nazývaný aj miestom milostí, pretože v ňom Boh poskytuje omilosteným hriešnikom príležitosť pykať za svoje viny. Avšak nesprávne je očistec označovaný ako prednebo, keďže prednebo je raj, ale nie miesto očistenia.

Do popredia sa dostáva otázka: Prečo také množstvo ľudí prichádza do očistca a ešte k tomu niektorí na taký dlhý čas? Mária Anna Lindmayrová odpovedá: „Mnohí ľudia žijú ako deti tohto sveta a starajú sa málo o svoju spásu, preto prichádza mnoho duší na taký dlhý čas do očistca.“ Mimochodom, môžu sa považovať za šťastných, že sa im dostalo takého nekonečného Božieho milosrdenstva!

Mária Anna Lindmayrová ďalej hovorí: „Urážka Boha je niečo veľm veľké. Všetko, čo nebolo splatené na zemi, sa musí odpykať v očistci. Duše v očistci mi ukázali, ako presne sa všetko na druhom svete (vo večnosti) prešetrí a zúčtuje.“

Očistec nie je však len miestom spravodlivosti, ale aj darom Božieho milosrdenstva. Klára Moesová (†1895) tvrdí: „Za očistec môžeme ďakovať iba nekonečnému Božiemu milosrdenstvu. Keby nebolo Božie milosrdenstvo väčšie ako jeho spravodlivosť, nemali by duše vôbec toľko šťastia prísť do očistca.“

V očistci sa odpykávajú dočasné tresty za už odpustené smrteľné hriechy a tiež za ľahké hriechy a náchylnosti k hriechu

Udelením rozhrešenia kajúcim hriešnikom alebo dokonalou ľútosťou sa menia (ako hovorí svätý Bonaventúra) večné tresty na tresty dočasné. Boh koná ako kráľ, ktorý trest smrti mení v dlhodobejší žalár. Svätý Augustín volá k Bohu: „Ty nenecháš bez trestu hriechy tých, ktorým si odpustil.“

Svätý Bernard zasa vysvetľuje: „Je to tak ako s ľudským telom, po ranách ostáva jazva.“

Nie bez dôvodu sa v modlitbe Otče náš hriechy nazývajú dlhy, lebo tak, ako sa musia splatiť podlžnosti, musia sa i hriechy splatiť zadosťučinením (svätý Gregor Veľký).

Časné tresty za hriechy, tieto pozostatky hriechov, môžu byť už tu na zemi splatené konaním dobrých skutkov, napr. modlitbou, pôstom a almužnami. Takisto tým, že utrpenia, ktoré nás v živote stretávajú, ako choroby, rany osudu a im podobné a hlavne hodina smrti, sú trpezlivo prijímané.8

Takisto získavaním odpustkov dosahujeme odpustenie trestov za hriechy.9 Ak nie sú tresty za hriechy úplne odpykané na zemi, musí sa zvyšok odtrpieť v očistci. Avšak tresty na druhom svete nie je možné porovnávať s trestami na zemi.

Svätá Katarína Janovská (†1510) hovorí: „Kto v tomto živote činí pokánie za svoje hriechy, zaplatí niekoľkými haliermi dlh hodný mnohých tisíc dukátov. Kto však odkladá pokánie až na večnosť, splatí tisícmi dukátov za pár halierov.“ Aj za ľahké hriechy, pre ktoré sme na zemi dosť neurobili, budeme pykať v očistci. Nesmieme ich teda podceňovať. Mnohí majú napríklad vo zvyku brať do úst pri každej príležitosti nadarmo meno Božie alebo najsvätejšie meno Ježiš, alebo meno Panny Márie. V očistci im bude dôkladne vštepovaná úcta k týmto svätým menám. Mnohí iní zase radi klamú zo žartu alebo si robia žarty z iných. V očistci im prejde na to chuť.

Mária Latastová (†1847), laická sestra Rádu Najsvätejšieho Srdca v Paríži, mala mnohé zjavenia. Hovorí: „Očistcovými plameňmi musia prejsť tí, ktorí sa v okamihu smrti nachádzali v stave všedných hriechov, aby ich odpykali skôr, než vojdú do neba.“ Sestra Nativitas objasňuje: „Mnohí sú v očistci aj za malé chyby, napr. pre zbytočné reči, náladovosť, netrpezlivosť, a niektorí pre nedokonalosti. […] Boh spaľuje aj najnepatrnejšie nitky hriechu, aby ani stopa po hriechu nepoškvrnila svätosť jeho domu.“

Boh nenechá bez trestu ani malé poklesky. Potvrdzuje to i potrestanie židovského kňaza Zachariáša, ktorý ihneď onemel, keď neuveril anjelovi (porov. Lk 1,20). Čosi podobné sa stalo s Mojžišom: pre nerozvážne slová nesmel vojsť do zasľúbenej zeme.

Aj náchylnosti na hriech, t. j. nadmerné upnutie sa na stvorenie, majetok a radosti života, budú vypálené z duše v očistcovom ohni. Teda ľudia, ktorí sú nemierni v jedle a pití, sú pyšní, lakomí, závistliví a leniví, sa pri odchode do večnosti podrobujú očisteniu. Bolestivými utrpeniami sa duša oslobodí od nezriadenej lásky k pozemským veciam a potešeniam.

Duše v očistci

Duše v očistci sú duše odkázané na pomoc

Duše v očistci sa nachádzajú v poľutovaniahodnom stave, a to i napriek tomu, že sú si isté svojou budúcou blaženosťou. Dôvodov je niekoľko:

1. Nemôžu konať dobro skutkami pokánia (ako to bolo možné počas života na zemi) a tým dosiahnuť od Boha odpustenie. Zadosťučinenie môžu dosiahnuť iba utrpením. Pre nich nastala noc, o ktorej rozprával Kristus: „Ide noc, keď nik nebude môcť pracovať.“ (Jn 9,4). Biskup Dr. Pavol Keppler z Rottenburgu duchaplne hovorí: „Kyvadlo hodín v očistci má stále ten istý rytmus: trpieť, čakať, trpieť, čakať. Zúfalá monotónnosť, ktorá by uspávala, keby duše mohli spať a keby im to bolesť dovoľovala.“

2. Takisto dochádza k tomu, že utrpenie duší v očistci neprináša zásluhu, t. j. za muky trpené v očistci sa dušiam nedostane odmeny v nebi, zatiaľ čo ľuďom na zemi trpezlivé znášanie útrap získava večnú odmenu. Svätý Hieronym, odvolávajúc sa na knihu Sirachovec („Mŕtvi […] nemôžu už nič získať“), konštatuje, že po smrti už nie je žiadna príležitosť konať dobré skutky.

3. Muky v očistci sú podľa názoru vynikajúcich teológov horšie než trápenia na zemi. Svätý Augustín hovorí, že oheň očistca je horší a pálčivejší než akýkoľvek trest na tomto svete.Tvrdí tiež, že očistcové tresty sú väčšie ako muky mučeníkov. Svätý Bernard uvádza, že oheň v očistci je trýznivejší a pálivejší než pozemské utrpenia. S rovnakým uvažovaním sa stretávame vo vyjadreniach svätého Gregora Veľkého, svätého Anselma a svätého Bonaventúru. Svätý Tomáš Akvinský hovorí, že oheň očistca sa rovná ohňu pekelnému; ten istý oheň, ktorý mučí zatratených, očisťuje duše v očistci. Takisto Suaréz a svätý Bonaventúra sú toho názoru, že oheň očistcový a oheň pekelný sú rovnaké. Svätá Magdaléna z Pazzis približuje rozprávanie svojho zosnulého brata trpiaceho v očistci, že muky mučeníkov sú zábavou oproti utrpeniu v očistci. Svätý Tomáš Akvinský dokonca tvrdí: „I najmenší trest v očistci prevyšuje všetky utrpenia tohto sveta." Avšak svätý Bonaventúra pokladá tento výrok za prehnaný. Duše sú na tom do istej miery horšie ako žobráci, pretože tí môžu prosiť blížnych o pomoc, ale duše v očistci nie. Musia iba trpezlivo a s odovzdaním sa do Božej vôle znášať svoje muky. Len veľmi zriedka je niektorej z duší dovolené, aby sa zjavila na zemi a prosila o pomoc. Takýto prípad je spomínaný v súvislosti so životom Dr. Raffeinera.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utrpenie a radosti očistca.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.